Ігор Чесноков

КорабельнІ таємниці

Київ                       2021

УДК 274/278
ББК 86.376
Ч51

Чесноков І.
Ч51	Корабельні таємниці. – К. : Джерело життя, 2021.  –  128 с., іл.
ISBN 978–5-00126–114-8
Що це за дерев’яна фігура під бушпритом? Чи можна свистіти на кораблі? Куди зникають сухарі кочерага? Про що розповідається в старовинній Біблії, загорнутій у парусиновий згорток? Ці та інші таємниці дізнаються читачі разом з юними героями книги, вирушивши в плавання пароплавом «Св. Климентин».
Для дітей від 6 років.
ISBN 978–5-00126–114-8

© Издательство «Источник жизни», 2020
© Видавництво «Джерело життя» 2021

Зміст
Розділ 1.	Потай у мрію	5
Розділ 2.	Тягни або помри!	13
Розділ 3.	Таємниця для механіка	23
Розділ 4.	Корабельний гід	32
Розділ 5.	Рятівники	39
Розділ 6.	Таємниця котельного відділення	47
Розділ 7.	Посох Якова	56
Розділ 8.	«Св. Климентин»	65
Розділ 9.	Кайкуліо	71
Розділ 10.	Делія	78
Розділ 11.	Чому він не тоне?	85
Розділ 12.	Пірати	92
Розділ 13.	Страшно?	101
Розділ 14.	Корабельна аварія	108
Розділ 15.	Порятунок	116
Епілог	120
Довідник юного мореплавця	122

Прочитай вислів за допомогою підказки на с. 124

Розділ 1
Потай у мрію
Красень-пароплав із двома вітрильними, трохи скошеними до корми щоглами й тонкою, довгою трубою між ними стояв нерухомо, ніби прикутий до причалу. На борту в носовій частині виднілася назва: «Св. Климентин». Корабель ліниво димів своєю чорною трубою, скупо розсіюючи димок уздовж портових складів.
Це легке подимлювання не давало спокою Леонові від самого ранку. Минуло днів п’ять, як корабель увійшов у гавань Ділігана, і весь цей час він не димів, ніби затамував подих.
Широкими трапами метушливо бігали вантажники. Спочатку вони виносили з носового трюму багаж і зникали зі своїми ношами в темному прогоні приземкуватого складу. Потім, навпаки, з берега в трюм затягували тюки, мішки, ящики й закочували діжки.
«Задимів ‒ готується до рейсу», ‒ вирішив Леон, поглядаючи на пароплав здалеку, від конторки лоцманської служби.  У свої 13 років він був доволі спостережливим і розсудливим юнаком. І на те, що пароплавний димок позбавив його спокою, була своя причина. Саме через неї напередодні увечері він забіг до свого друга Дея дізнатися, чи той не передумав, і дати останні вказівки, що потрібно взяти із собою...
Тепер Леон нетерпляче тупцював на місці, поглядаючи в далечінь вулиці. Збоку він здавався звичайним міським хлопчиськом у ношеній курточці й потертих штанях, таких самих ненових черевиках і в картузі з великим козирком. Відкрите обличчя, не по-дитячому рішучий погляд.
Нарешті на горизонті з’явився Дей, який квапливо крокував бруківкою. Одягнений він був приблизно так само, як і Леон. А його голову увінчував синій зім’ятий берет, з-під якого на лоб косо спадав чубчик. Підійшовши, Дей запитально кивнув у бік пароплава. У відповідь Леон підморгнув, мовляв, усе гаразд. За спиною Дея виднілася пухка полотняна торба, схожа на ту, яка була й за плечима його товариша.
Неквапливою ходою вони наблизилися до високої гори тюків, повернули за неї, витягли з-під сорочок по джутовому мішку (такі мішки звисали з голови на спину у вантажників). Хлопці так само наділи їх на себе, закинули по тюку за плечі й напівприсядки під вагою вантажу поспішили до трапу, непомітно влившись у потік вантажників. Спустилися іншим трапом у трюм, скинули ноші на поміст, звідки трюмні хапали тюки й вкладали їх у вантажне відділення. Звільнившись від ніш, хлопці непомітно пірнули в напівтемряву суднової утроби.
Потрібно було віддихатися й переконатися в тому, що їх не помітили. Леон відчув слабкість у ногах від тяжкого вантажу. Давалося взнаки й зрадницьке тремтіння в грудях, куди мимоволі закрався непроханий страх. Дей теж насторожено озирався, важко дихаючи. Тепер треба було сховатися.
Леон пам’ятав, що десь у носовій частині першого трюму мають бути двері в ланцюговий ящик1. Про них він дізнався від свого батька, матроса вітрильника «Сіріус», коли побував одного разу в нього на кораблі. А потрапив він на «Сіріус» після тривалих прохань і умовлянь. Батько з підозрою ставився до бажання сина побувати на судні. Він не хотів, щоб Леон теж став моряком, і взагалі не бажав нікому такої тяжкої й невдячної долі, якої, за його словами, сьорбнув сам, пов’язавши життя з кораблями, вітрилами, штормами, поневіряннями по морях у тяжких матроських роботах. Та одного разу він усе ж таки поступився наполегливості сина й повів його на своє судно, коли «Сіріус» зайшов у їхній порт.
Нарешті хлопці намацали ручку важких дверей. На їхнє щастя, вони виявилися незамкненими. Пробравшись усередину, таємні мандрівники опинилися в ще темнішому місці ‒ у якомусь тісному закутку ‒ і зачаїлися там.
А нам час поміркувати про те, що ж змусило хлопців у такий хитрий спосіб потрапити на пароплав-вітрильник, який ось-ось мав покинути порт і вийти в море. Коли Леон ходив батьковим судном і захопленим поглядом вдивлявся у все, що на ньому було, його дуже зацікавила вирізьблена з дерева фігура, розташована в носовій частині під бушпритом2. Діва майже на пів тулуба ніби виростала з корпусу корабля, пориваючись уперед.
Коли син почав розпитувати про фігуру, батько відповів, що це, мовляв, хранителька судна. Хто вона така, він достеменно не знає, а взагалі, для моряків це таємниця, оскільки невідомо, хто й коли вигадав ці фігури для кораблів. Та майже всім це було байдуже.
Батько додав, що на старих вітрильниках буває чимало таємниць і загадок, але матроси на таке не звертають уваги.
А коли в порту до причалу став пароплав-вітрильник, на його форштевневі3 Леон теж побачив різьблену статую людини впівтулуба. Запитав про неї в матроса, котрий проходив повз, але той лише знизав плечима. Хлопцеві стало цікаво, що це за фігура й чому її розмістили там, попереду корабля. Загалом він був допитливим, і це було помітно навіть зовні. Обличчя Леона часто набувало запитального виразу.
І ось виникло нав’язливе бажання побувати на цьому диво-кораблі з вітрилами й димовою трубою. Тієї ж миті його вжалила шалена думка: а чи не вийти на ньому в море, щоб самому побачити, яке воно й чому батько не хоче, щоб він, Леон, став моряком? А заодно спробувати дізнатися про таємниці, які приховує кожен корабель.
Так визрів секретний план. Його друг, простодушний Дей, з азартом погодився долучитися до Леона й разом поринути в цю пригоду. Адже вони живуть у морському місті й обидва вже давно виросли з коротких дитячих штанців!
Ось чому Леон і Дей опинилися в цій темній, незатишній підпалубній схованці поряд з важкими якірними ланцюгами, які тьмяно виблискували в приглушеному світлі, що просочувалося згори з ланцюгових клюзів-отворів.
Хлопці тихенько сиділи у своєму укритті, приголомшені своїм зухвалим проникненням на невідомий пароплав. Залишалося дочекатися його виходу в море. І тоді для них почнеться нове, зовсім інше, незвідане життя, сповнене пригод!
Яке воно, життя моряків у морі? Леонові дуже кортіло про це дізнатися, щоб зрозуміти, чому батько скаржився на свою роботу, але й не бажав її залишати.
Друзі сиділи мовчки. Та й про що могли вони говорити тепер, не відаючи, що буде, коли їх знайдуть. Хлопці вже знудилися у своєму тривожному очікуванні, як раптом звуки вантаження стихли. А ще через деякий час застукало над головами, і до них у ланцюговий ящик з важким брязкотом звалився згори якірний ланцюг.
‒ Відходимо! ‒ радісно прошепотів Леон. Він знав: судно тепер підтягують до покинутого неподалік від причалу якоря, щоб відірватися від берега й почати рух. Таке він не раз спостерігав у порту.
Нарешті здригнувся корпус корабля, і хлопці відчули його плавне биття. Запрацювала парова машина, здогадалися вони.
Від тривалої нерухомості нило все тіло, але друзі й далі сиділи в напівтемряві. По-перше, не вірилося щастю: вони рушають з порту! А по-друге, не можна було показуватися, перш ніж на свій бот4 зійде з корабля лоцман, який завжди виводить судна з гавані. Адже якщо «зайців» виявлять до цієї миті, то відразу висадять на лоцманський бот і повернуть на берег. До того ж, напевно, з дуже різкими докорами від капітана, а можливо, ще й з міцними матроськими стусанами.
Несподіваний гавкіт собаки за дверима змусив хлопців здригнутися. Почулося дряпання у двері. Друзі заціпеніли: їх викрили!
Двері відчинилися, і великий чорно-білий пес із гавкотом накинувся на незнайомців. Потім з’явилося світло від гасового ліхтаря, а за ним ‒ фізіономія довготелесого хлопчини. Він здивовано розглядав безквиткових «пасажирів». Юнак був приблизно їхнім однолітком. Хлопці відразу зауважили, що з вигляду й за чепурним одягом він не схожий на звичайних вуличних хлопчаків. Одягнений він був у красиву смугасту, як у матросів, сорочку, штанці, пристебнуті ґудзиками трохи нижче за коліна, гетри, на ногах ‒ черевички з пряжками, на голові – біла кепка з помпоном.
Оговтавшись, хлопець цикнув на собаку, відтягнув його за нашийник і зловтішно сказав своїм ламаним баском:
‒ Ага, «зайці»! Ану вилазьте, підете зі мною до батька!
‒ До кого? ‒ пролепетав Леон, не знаючи, що ще сказати у хвилину розчарування через крах надій.
‒ До батька. Мій тато ‒ капітан! ‒ зухвало заявив хлопчисько. ‒ Оце похвалить він мене й Дюка! ‒ хлопчина кивнув у бік пса, який тієї миті мовчав і лише насторожено спостерігав за чужаками.
‒ А може, не треба? ‒ несміливо подав голос Дей.
‒ Що?! ‒ обурено вигукнув капітанський синок. ‒ Вам закортіло покататися на нашому океанському кораблі й ви хочете, щоб я закрив на це очі? Ану виходьте! ‒ задерикувато наказав він. ‒ Ходімо зі мною! Вас ще встигнуть висадити з лоцманом.
‒ Ми тут не для того, щоб покататися, ‒ підтримав Леон свого товариша. ‒ Ми ‒ за таємницею цього корабля.
‒ Що-о-о? ‒ недовірливо примружився хлопчина з ліхтарем. ‒ За якою ще таємницею?
‒ Розумієш, ‒ пожвавішав Леон, ‒ у кожного корабля є свої таємниці. І цей пароплав теж їх має. Ось ми й вирішили дізнатися про них і розповісти потім іншим. А ти сам знаєш таємниці корабля твого батька?
‒ Ні-і, ‒ з подивом зізнався хлопчина.
‒ Ну от! ‒ вигукнув Дей. – А ми могли б разом з тобою їх розкрити. Хіба не цікаво?
Син капітана розгублено закліпав очима. Потім він довго вдивлявся в «зайців» ‒ то в одного, то в іншого, мабуть, намагаючись визначити, чи не розігрують вони його.
‒ А які таємниці можуть бути в нашого корабля? ‒ невпевнено промовив він, досі недовірливо розглядаючи хлопців.
‒ Ну, наприклад, носова фігура, ‒ підказав Леон, і в голосі його промайнула нотка надії. ‒ Що це? І чому вона розміщена на цьому кораблі?
‒ Або взяти хоча б к-клотик5 на щоглах, ‒ підхопив Дей. Нерідко він заїкався, ніби його слова натикалися на невідому перешкоду. ‒ Ч-чому клотики саме такі й що в них приховано?
‒ А назва пароплава, ‒ намагався зацікавити співрозмовника Леон. ‒ Чиє це ім’я й що означає?
Капітанський син уже задумливо позирав на «зайців».
‒ Ці-ка-во, ‒ протягнув він урешті-решт, і в його очах блиснули живі вогники. ‒ Адже й справді ми можемо разом шукати й розкривати! ‒ пробурмотів він несподівано для хлопців та, мабуть, і для себе самого.
‒ Саме так! ‒ упевнено підхопив Леон.
Син капітана подумав ще трохи, спантеличено наморщивши лоба. Було видно, що він вагався.
‒ Ну що ж, ‒ зважився він, ‒ тоді я, напевно, не видам вас, доки ми не вийдемо у відкрите море.
‒ У-у-у, чудово! ‒ не стримував емоцій Леон. ‒ Ти, виявляється, справжній слідопит і надійний друг. Я ‒ Леон, це ‒  Дей, а тебе як звати?
‒ Деніз.
Друзі потиснули Денізові руку. Це було водночас і знайомство, і ніби домовленість про початок спільної «справи».
‒ А знаєте що? ‒ син капітана грайливо примружився. ‒  А назвімося, скажімо, «Товариством корабельних таємниць», як вам?
Хлопці кивнули на знак згоди. У їхніх очах спалахнули іскри захоплення.
‒ Словом, чекайте! ‒ наказав Деніз і, свиснувши псу, зник так само раптово, як і з’явився.
Розділ 2
Тягни або помри!
Леон розлючено возив по дошках палуби важкою корабельною шваброю. Він раз у раз топив у відрі з водою її довгі патли з розпущених мотузок.
Обличчя хлопця відображало невимовну муку. «Св. Климентин», ідучи під вітрилами, розгойдувався на хвилях, і ця хитавиця викликала блювотні напади. Час від часу Леон змушений був кидати своє знаряддя праці, щоб мерщій пристати до борту й, схилившись над шипучою піною морської води, знову й знову «метати харчі». А вода за бортом шуміла не змовкаючи, раз у раз спліскуючи гребені хвиль. Зверху чулося поплескування вітрильного полотнища. Прохолодний вітер піддував за комір куртки. Кричали чайки, вірні супутники корабля, і Леонові здавалося, що вони знущалися з нього.
Нерідко важка швабра сама сунулася слідом за креном судна, тягнучи за собою й Леона. І тоді він кумедно стрибав, намагаючись її втримати. А часом відро починало ковзати по нахиленій палубі. Леон кидався до нього, намагаючись зупинити його й не дати розплескатися воді. Інакше довелося б знову зачерпувати її за бортом, та ще й удвох з Деєм. А це теж виснажливо тяжке заняття. Потрібно було намотати кільцями прив’язаний до відра кінець мотузки й міцно тримати його однією рукою, а іншою, схилившись за борт, закинути важке відро в море вперед у напрямку руху судна. Та так вправно, щоб воно хлюпнулося догори дном. Кінець мотузки, розвіюваний за відром, потрібно було відразу різко потягнути, щоб зачерпнулося повне відро, а потім швидко підіймати догори, доки його не віднесло водою, що струменіла вздовж борту, і, чого доброго, не вирвало з рук.
Такого мистецтва Леона й Дея терпляче навчав боцман, показуючи, як це робиться. А коли вручив відро, щоб кожен самостійно спробував, то кінець завбачливо прив’язав до кільця на планширі6 ‒ бортовому брусі. Це виявилося незайвим: ні Леонові, ні його другові ніяк не вдавалося зачерпнути воду на повному ходу. Відро вислизало з рук, і тоді боцманові доводилося з міцними слівцями самому його витягувати. Зрештою він звелів юнгам «ловити» воду за бортом удвох доти, доки не навчаться.
Тож Леон і поспішав щоразу за відром, яке тікало від нього по палубі, щоб не доводилося кликати Дея, котрий швабрив палубу на іншому борту. Хлопці виконували цю матроську роботу, хоч не були матросами. Однак і «зайцями» їх уже не вважали.
З ланцюгового ящика син капітана визволив їх, уже неабияк змучених очікуванням. Освітлюючи шлях ліхтарем, він провів друзів трюмним лабіринтом між міцно закріпленими діжками, ящиками та тюками до трапа, який вивів їх нагору, у коридор надбудови7. Там вони зупинилися.
‒ Зараз ідемо до батька, ‒ повідомив Деніз, і «зайці» трохи переполошилися.
‒ Ви не дрейфте8, ‒ спробував заспокоїти їх Деніз. ‒ Тато, звичайно, дуже розсердився, дізнавшись про вас, навіть почав кричати. Я розповів йому, що ми з Дюком випадково знайшли вас. Дюк, кажу, щось занепокоївся, потягнув мене до носового трюму. Ми спустилися, і пес привів мене до ланцюгового ящика й став гавкати на двері. Словом, батько погаласував трохи, а потім вирішив скликати своїх помічників. Зараз прийдемо ‒ вирішуватимуть, як з вами бути. Проте від берега ми вже далеко відійшли, ‒ змовницьки підморгнув Деніз.
Слідом за ним хлопці зробили крок у каюту капітана й зупинилися, винувато похиливши голови.
‒ Хто такі? Чиї ви є? Чому тут? ‒ почули вони суворий, незадоволений голос. Він мав належати, звісно ж, капітанові. Піднявши очі, хлопці побачили худорлявого чоловіка, років під сорок, лисуватого, з пишними темними бакенбардами, у форменій тужурці. Він сидів за дубовим столом і похмуро дивився на «зайців». Ще четверо примостилися на стільцях – хто де. Деніз зупинився за їхніми спинами.
‒ Я Леон, а це ‒ мій друг Дей. Ми із цього міста. Мій батько ‒ матрос на «Сіріусі», а в Дея тато працює на пошті. Ми все життя мріємо про море, і ось... ‒ промовив Леон тихим голосом, похнюпившись.
‒ Усе життя мріємо! ‒ їдко відгукнувся капітан. ‒ А скільки ж років цьому вашому життю?
‒ Нам по тринадцять, ‒ відповів Дей за двох.
‒ І куди ж ви зібралися у свої тринадцять?
‒ Ми... Нам однаково, ‒ промимрив Леон. ‒ Аби в  плавання.
‒ У пла-а-авання! ‒ знущально перекривив капітан з неприхованим роздратуванням. ‒ Чому ж не прийшли до мене й не попросилися в плавання, а потай пробралися?
Друзі мовчали.
‒ Я просивсь у батька в море, ‒ промовив Леон. ‒ А він сказав, що малий ще й щоб навіть не думав про це. Досить, мовляв, у сім’ї того, що він поневіряється по морях заради бодай якогось заробітку.
‒ А що ж ти не послухався батька, хіба це по-християнськи? ‒ суворо запитав капітан. ‒ До церкви ходите?
‒ Так, ‒ кивнув Леон.
‒ Не завжди, ‒ зізнався Дей.
‒ Виходить, зібралися в плавання, не запитавши ні в батьків, ні в капітана. І вдома, напевно, вас розшукують!
‒ Я звелів сестрі, щоб вона ввечері сказала мамі, де я й що скоро повернуся, ‒ пробурмотів Леон.
‒ Я теж залишив за-за-записку, ‒ промовив Дей, заїкаючись від хвилювання.
‒ А харчі взяли із собою? На скільки тижнів плавання запаслися? ‒ поцікавився капітан.
‒ Не взяли, ‒ зрозумів він з мовчання хлопців. ‒ Отже, вирішили й морем покататися задарма, і похарчуватися так само ‒ чужим коштом. Ви хоч розумієте, що скоїли не просто нерозумний учинок, а справжній злочин?
Хлопці, як і раніше, понуро мовчали.
Капітан повернувся до помічників:
‒ Що накажете робити, панове, із цими втікачами, нелегальними пасажирами, а точніше кажучи, зі злочинцями?
Відгукнувся чоловік у робі, він м’яв у руках шматок засаленого дрантя. Схоже було, що механік. Його слова пролунали для хлопців, ніби гуркіт грому:
‒ Та викинути їх за борт – і справі кінець. Наче й не було нічого й нікого! ‒ безпристрасним голосом сказав механік.
Друзі ошелешено витріщили очі: це він серйозно? Решта помічників промовчала.
‒ Усі згодні? ‒ капітан обвів своїх людей поглядом, і в очах його можна було помітити сміхотливу іскринку.
Друзі розгублено глянули на Деніза, але той зберігав загадковий вигляд.
‒ А що ти скажеш, боцмане? ‒ продовжував капітан.
Боцман заметушився. Він був високого зросту, вуса й борода на все обличчя, важкий погляд з-під навислих брів, на голові давно не чесане волосся невизначеного кольору.  У руках він тримав капелюх. Було щось ведмеже в його трохи згорбленій статурі. А ще в нього був особливий ніс, який стиглою грушею нависав над вусами.
‒ Плавати хоч умієте? ‒ неприязно пробасив боцман. ‒ Берег далеко.
Мимовільний жах відобразився в очах хлопчаків.
‒ Ні, не допливти цим малькам до берега, ‒ переконано мовив боцман, ‒ потонуть.
Він помовчав трохи, скорботно похитав головою, ніби вже хоронив хлопців.
‒ Хоча... ‒ боцман оцінливо оглянув обох, ‒ може, не варто нам втрачати цю яку-не-яку робочу силу, капітане? Можете віддати їх мені. Будуть юнгами. До першого порту. А там вирішите, що з ними робити: чи то прогнати, чи то здати поліції.
...Словом, стали «зайці» додатковою робочою силою. До того ж на боцмана Фінбара чекало нелегке завдання – зробити хлопчаків моряками.
Розмістили юнг у житловому трюмі з матросами, видали їм по матрацу, подушці й тонкій ковдрі. І стали хлопці з раннього ранку виходити на палубні роботи. З одного боку, трохи заспокоїлися, а з іншого ‒ не полишала їх якась незрозуміла тривога: що буде з ними в першому ж порту?..
‒ До повороту фордеві-інд9! ‒ почувся гучний голос вахтового штурмана з ходового містка10, розташованого попереду димової труби. Залунали трелі боцманської дудки, затупотіли десятки черевиків.
‒ Пішли, пішли! ‒ горлав Фінбар. ‒ Ворушіться, дохлі медузи!
Матроси ‒ бородаті здоровані з пов’язками на голові та в кашкетах ‒ швидко займали місця біля снастей та блоків. За командою пішли на поворот реї11 з вітрилами, ослабли гостроверхі клівери12 перед фок-щоглою13, завертіли штурвал два керманичі, ‒ корабель почав лягати на інший галс14. Це щоб на зустрічному вітрі, який прийшов на зміну вчорашньому супутному, не зійти з генерального курсу.
Про все це юнги дізнаються пізніше. Проте не від боцмана. Деніз уже сповістив друзів про те, що найсуворіша на судні людина ‒ не боцман, а старший помічник капітана. Однак він захворів і залишився на березі. Іншого знайти не вдалося, тож пішли в море без старпома. Його обов’язки взяв на себе штурман. Вахти на містку розподіляли між собою капітан, штурман і два найтямущих стежових матроси. Один з них час від часу піднімався на щоглу.
Щоб не заважати, друзі відступили до корми15, закочуючи очі від нападів нудоти.
Після повороту боцман підійшов до юнг, з усмішкою поглядаючи на їхні страдницькі фізіономії, і став, широко розставивши ноги, на хиткій палубі.
‒ Ну що, салаги16, не подобається вам море? ‒ гаркнув морський вовк17, поправляючи зав’язки свого дивовижного капелюха з напіввідірваними полями. Він зробив його таким, щоб вітер не зривав з голови. ‒ Мабуть, пошкодували вже, що втекли з дому?
‒ Ні-і, ‒ в унісон протягнули друзі.
‒ Тоді привчайтеся до моря. І до морського життя. Доки ви на кораблі, повинні підкорятися морським правилам. Вони вивішені в коридорі надбудови й у вашому трюмі. Вивчіть їх і виконуйте. За порушення суворо каратиму! ‒ пригрозив Фінбар. Він поглянув на хвилі, оцінив розгул стихії, помацав свого носа, ніби хотів переконатися, що він на місці, і додав, кивнувши на море: ‒ Таке буде часто. Тому тепер, мальки, житимете, як на гойдалці. А зараз приберіть відра зі швабрами на місце й повертайтеся. І жваво, акулячі діти!
Коли хлопці повернулися, боцман ткнув пальцем у груди Дея:
‒ Ти виймай з гнізда анкерок18, он там, біля щогли...
‒ Що ви-виймати? ‒ не зрозумів Дей.
‒ Баклагу з питною водою, ‒ невдоволеним тоном пояснив Фінбар. ‒ І мерщій неси її до брашпиля19. А ти, ‒ він повернувся до Леона, ‒ хапай он ту бухту20 й хутко тягни її туди ж.
‒ Бухту? ‒ теж перепитав Леон.
‒ Так, цю скрутку каната.
Бухта виявилася надто важкою. Леон насилу звалив її на плече та якомога швидше потягнув, крекчучи. Однак швидко не вдавалося. Від тяжкості й нудотної слабкості підкошувалися ноги. Він не відчував раніше такої неприємної нескінченної хитавиці. Найбільше хотілося опинитися на твердій землі.
Відповівши, що не пошкодували, опинившись на кораблі, хлопці злукавили, бо не бажали виказати свою слабкість і недієздатність. Якби вони зізналися, що пожалкували, уся команда знущально глузувала б з них – утікачів-мореманів. А тому, зціпивши зуби, Леон тягнув, ледь утримуючись на хиткій палубі, свій вантаж з бажанням якнайшвидше скинути його біля брашпиля. Не відступала й нудота. Від ранку вони з Деєм нічого не їли: від однієї лише думки про їжу вже ставало зле.
До брашпиля Леон доплентався, відчуваючи потемніння в очах. З полегшенням скинув бухту поряд з анкерком приятеля. Обидва не могли збагнути, для чого потрібні ці канат і баклажка тут, у порожній носовій частині судна.
Леон, переводячи дух, сперся на зачохлений брашпиль. Та за хвилину почув грубий голос Фінбара:
‒ Гей, мальки! Навіщо тут те, що ви притягли?
Хлопці з подивом втупилися очима в боцмана.
‒ Нумо взяли й віднесли на місце, салаги!
Це прозвучало як знущання. Леонові захотілося померти ‒  як таке можна терпіти!
Однак благати про помилування, визнаючи свою слабкість, зовсім не хотілося. Друзі приречено звалили на себе вантаж і нестійкою ходою побрели назад, намагаючись не дивитися за борт на неспокійні пінні хвилі.
На кормі Леон скинув бухту й знесилено сів на неї. Поруч грюкнув об палубу анкерок Дея. Ледве віддихавшись, Леон зібрався піти до себе в трюм, адже вирішив, що все вже позаду. Однак, підвівши очі, він обімлів. Перед юнгами нависала ведмежа постать Фінбара, що стояв так само ‒ із широко розставленими ногами.
‒ Важко? ‒ майже співчутливо пророкотав мучитель. ‒ Це щоб ви знали: у морі легко не буває! А щоб остаточно це засвоїти, що вам зараз потрібно зробити?
Хлопці зацьковано дивилися на свого карателя.
‒ Правильно, знову віднести все це до брашпиля, ледачі тюлені! А потім повернути сюди, на свої місця, ‒ суворо й невблаганно сказав боцман, довівши страждальців до цілковитого розпачу.
‒ І після цього на сьогодні все! ‒ великодушно пообіцяв Фінбар.
«Якщо найсуворішим тут був старпом, то, виходить, боцман порівняно з ним ‒ добродушне кошеня?» ‒ тужливо подумав Леон.
А коли він украй виснажений і стомлений, ледь перебираючи ногами, тягнувся з важкою бухтою назад і рахував останні кроки до завершення своїх несусвітніх мук, то несподівано спіймав себе на тому, що зовсім забув про хитавицю, під час такої напруженої роботи це його вже не бентежило. Зникла й нудота, залишилася тільки смертельна втома. А ще він відчув несподіване бажання поїсти.
Опинившись на кормі, хлопці несміливо озирнулися, але боцманського чудернацького капелюха ніде не було видно.
Ледь стоячи на ногах, які вже підкошувалися від утоми, Леон обійняв друга й, слабо ворушачи губами, здивовано сказав:
‒ Дейку, але ж він привчив нас сьогодні до моря!
Розділ 3
Таємниця для  механіка
Юнги нашвабрюють палубу й із заздрістю поглядають на ходовий місток. Там Деніз разом з матросом-керманичем накручують штурвал. Одному кермове колесо вітрильника повертати важко. Поруч сидить вірний пес Дюк.
Вахтовий помічник Філікс, високий, худорлявий, у білому кітелі21, неспішно крокує містком. Він зрідка поглядає то на компас біля штурвала, то вперед, підносячи до очей бінокль. А часом, задерши голову, оглядає вітрила: чи всі вони повні вітру?
Другий матрос-керманич стоїть осторонь, спираючись на поручні: син капітана вирішив покермувати. Батько дозволяє йому це. Деніз уже встиг похвалитися хлопцям, що вміє тримати судно на курсі.
Іноді наприкінці робочого дня друзі втрьох зустрічалися в закутку коридора надбудови. Хитавиця Леона й Дея вже не бентежила. Хлопці вирішили: саме час дослідити таємниці корабля. Адже так багато тут невідомого! Перша загадка ‒ як може корабель, коли в нього йде дим із труби, плисти без вітрил на якійсь паровій машині?
Деніз теж не знав, як саме працює машина.
‒ Нехай нам про це розповість її господар, механік Нейтон, ‒ запропонував син капітана.
І вони вирішили відвідати механіка. Деніз домовився з ним про зустріч.
Пробили склянки22. Деніз повернув штурвал кермовому матросові й спустився до хлопців на палубу.
‒ Чекатиму на вас там, де завжди, ‒ нагадав він. ‒ А поки що відведу Дюка в каюту, щоб не заважав.
Переодягнувшись і вмившись, юнги поквапилися до надбудови. І ось вони втрьох уже в каюті механіка.
‒ А ви, виявляється, хлопці не тільки безстрашні, а ще й допитливі, ‒ привітав їх Нейтон.
Це був немолодий чоловік, років за сорок, із сивуватою шевелюрою, прикритою чорним беретом. Обличчя безвусе, з короткою борідкою й розумними очима.
‒ Деніз розповів мені про ваше зацікавлення.
Привітність Нейтона спантеличила хлопців. Вони очікували побачити грізного механіка з невдоволеним, а то й сердитим обличчям, адже це він пропонував викинути їх за борт. Проте жага поглянути на таємничу парову машину й дізнатися, як вона працює, переборола. А привітна зустріч і зовсім підбадьорила юних моряків.
Механік надів нитяні рукавиці, запалив ліхтар і повів хлопців закутками трапів донизу, у теплу темряву, просочену запахом машинного мастила.
‒ Перед вами котел, ‒ указав він на величезну круглу залізну стінку з трьома масивними металевими дверцятами знизу, з якимись трубами, круглими циферблатами зі стрілками під склом та розсипаним усюди дрібним вугіллям, яке хрустіло під ногами.
‒ Котел працює на кам’яному вугіллі. Це на зразок великої залізної печі з трьома топками. Сильний вогонь у топках нагріває воду. Вона випаровується, пара накопичується й під тиском надходить у парову машину.
Хлопці із цікавістю розглядали котел, металеві решітки над головою замість стелі, сплетіння труб.
‒ Тут, у котельному відділенні, зараз порожньо, топки погашені, духи працюють поки що в підпорядкуванні боцманові.
‒ Хто? ‒ не зрозумів Дей.
‒ У кочегарів на пароплавах прізвисько «духи», ‒ пояснив механік.
Через вузький прогін з металевими дверцятами Нейтон провів хлопців до сусіднього корабельного підземелля ‒ машинного відділення, царства заліза. Воно вразило безліччю різних масивних механізмів. І так само, як у котельному, над головами виднілися суцільні трубопроводи та решітки.
‒ Головне в машині ‒ циліндри, ‒ пояснював механік. ‒ Вони он там, а всередині них – поршні на зразок сталевих діжок. Пара із силою тисне на поршні, вони ковзають у циліндрах угору-вниз і надають руху колінчастому валу. А той обертає гребний вал з великим гребним гвинтом на кінці, у воді. Гвинт відштовхується разом із судном від води й у такий спосіб дає хід кораблю. Ось і весь секрет.
‒ Як цікаво, ‒ захопився Дей, ‒ чудово придумано! А чому ж ми зараз пливемо під в-вітрилами?
‒ Не пливемо, а йдемо, ‒ виправив повчально Деніз.
‒ Як це? ‒ не зрозумів Дей.
‒ Моряки полюбляють говорити, що плавають тріски й різне там сміття, ‒ приспів на допомогу Денізові механік Нейтон, ‒ а кораблі, мовляв, ходять. Якщо на березі люди кажуть: «Корабель вирушив у плавання», то моряк скаже: «Пішов у море».
‒ Так, я згадав! ‒ підхопив розмову Леон. ‒ Батько, прощаючись, завжди каже: «Ідемо в море».
‒ Однак не сором говорити й «у плавання», ‒ додав механік. ‒ Це слово ніхто не скасовував. ‒ Він повернувся до Дея: ‒ Ти запитав, чому ми зараз під вітрилами...
‒ Так. Чому?
‒ Ти знаєш, скільки вугілля спалює наша машина на повному ходу? ‒ поцікавився Нейтон і сам же відповів: ‒ Десять тонн за добу. А в трюмі-бункері поміщається двісті тонн вугілля. На скільки діб ходу його вистачить?
‒ На двадцять, ‒ швидко вигукнув Леон.
‒ Правильно. А нам до порту призначення більше ніж двадцять днів ходу. А там вугілля взяти буде ніде, бо всюди джунглі. Отже, залишимося без пари й без допомоги  машини.
‒ Мені батько пояснював, що парова машина на кораблі потрібна, щоб увійти в гавань і вийти з неї, ‒ підхопив Деніз. ‒ Ну й коли на морі повний штиль і вітрила висять, як пелюшки на мотузці.
Дей пирснув зі сміху від такого порівняння.
‒ А взагалі-то, мій батько не дуже довіряє паровій машині, ‒ зітхнув Деніз із жалем. ‒ Каже, що вітрила надійніші й навіть сильніші.
Вибравшись нагору, хлопці затрималися в коридорі  надбудови.
‒ Колись винайдуть машину, сильнішу за вітрила, ‒  переконано промовив механік, завершуючи пояснення. ‒ Ну що, «зайці», усе зрозуміли чи є запитання?
‒ Зрозуміли, ‒ відповів Леон, ‒ але хотілося б запитати… ‒  він трохи замнувся, ‒ у вас там, унизу, де котел і машина, є якась таємниця? Ми чули, що на кораблях бувають різні таємниці...
‒ Таємниці? ‒ здивовано перепитав Нейтон. Потім трохи подумав. ‒ Що ж, скажу вам. Для мене, навіть як для інженера, таємниця в тому, звідки у водяної пари така потужна сила, що може рухати корабель.
‒ А що, ніхто не знає, що це за с-сила? ‒ здивувався Дей.
‒ Пояснюють, що закони фізики, мовляв, діють, ‒ ухильно відповів механік. ‒ Ці закони не давали спокою багатьом винахідникам з давніх-давен. Над створенням парової машини думали понад сто років. Якщо вам це цікаво, можу коротко розповісти…
‒ Звичайно, цікаво, ‒ промовив Леон.
‒ Ну що ж, заходьте до мене, продовжимо розмову.
У каюті він посадив хлопців на вузький диванчик, а сам сів на свій стілець біля невеликого столика. За ілюмінатором уже збиралися сутінки, і господар каюти запалив гніт у гасовій лампі, що висіла над столиком. Стало затишніше й начебто навіть тепліше.
‒ Так ось, вважають, що першу «пароатмосферну» машину на початку вісімнадцятого століття винайшов Папен у Німеччині. Він збирався встановити її на великий човен, але не вдалося. Зате такий човен ‒ «Піроскаф» ‒  з паровим двигуном побачили за кілька десятків років парижани. «Піроскаф» чверть години йшов річкою проти течії, дивуючи всіх довкола. Трохи пізніше невеликі парові судна з’явилися на річках в Америці та Європі ‒ Росії, Франції, Німеччині. Проте парові машини на них були малопотужні, недосконалі. А таку, яка могла б стати придатною для морських суден, винайшов шотландець Джеймс Уатт. Ще раніше розробив парову машину російський винахідник Іван Ползунов. Її використовували на заводах. А першим у морське плавання десь пів століття тому вийшов пароплав «Марджері». Ще через три роки першим перетнув Атлантичний океан пароплав-вітрильник  «Савана».
‒ Такий, як наш «Климентин»? ‒ уточнив Дей.
‒ Так, тільки на ньому було три щогли, і рухався він за допомогою гребних коліс на бортах. Не менш цікаве також залізне, перше в історії величезне парове судно.
‒ А чим воно цікаве? ‒ допитливо запитав Леон.
‒ Це «Ґрейт Істерн» ‒ гігантський пароплав понад двісті метрів завдовжки з трьома паровими машинами та гребними колесами. Він міг перевозити через Атлантику чотири сотні пасажирів і шість тисяч тонн вантажу. У нього було шість щогл із вітрилами.
‒ Ого! ‒ захопився Деніз. ‒ Яка ж у нього була команда?
‒ Понад чотириста людей. Однак цікавий він для історії тим, що від початку будівництва його переслідували невдачі. Він ледь не перекинувся під час спуску на воду.  У першому ж плаванні вибухнув один паровий котел, загинули десять кочегарів. А в першому рейсі через Атлантику впав за борт і потонув його капітан. У другому такому плаванні пароплав налетів на скелю біля американського узбережжя. Його відремонтували. А в третьому плаванні «Ґрейт Істерн» потрапив у сильний шторм і ледь не затонув. Хвилями пошкодило гребні колеса та кермовий пристрій, так що кілька днів судно ширяло океаном. І далі з ним траплялися аварії, тому його власники збанкрутіли й продали свій пароплав. Його стали використовувати для прокладання телеграфного кабелю дном океану, потім переобладнали під готель і врешті-решт розрізали на  металобрухт.
‒ А звідки ви все це знаєте? ‒ захопився Дей.
‒ Цікавлюся історією своєї професії. У ній багато повчального. Чи є у вас ще запитання?
‒ Ще одне запитання, ‒ зніяковіло заговорив Леон. ‒  А чому ви пропонували викинути нас за борт?
‒ О, ви сприйняли це серйозно? ‒ здивувався Нейтон. ‒ Ми, моряки, любимо жартувати. Це скрашує наші одноманітні морські будні.
‒ А ми й не п-повірили, ‒ сказав Дей, ‒ хоч усе одно якось л-лячно стало тоді.
‒ Розумію, ‒ кивнув механік. ‒ Ваш переляк був би виправданий, якби це відбувалося кілька століть тому.
‒ Чому це? ‒ здивувався Деніз.
‒ У давнину мореплавці були забобонними, вважали, що стихії підкоряються язичницьким богам. Тому, коли кораблю загрожувала небезпека затонути під час шторму або наразитися на підводні камені, бога потрібно було умилостивити жертвою.
‒ Людською? ‒ округлив очі Леон.
‒ Так. Кидали жереб, і на кого в команді він випадав, того й викидали за борт.
Хлопці притихли.
‒ Це з-знову жарт? ‒ недовірливо запитав Дей.
‒ Ні, цього разу не жарт.
‒ О! Я згадав! ‒ вигукнув Леон, ожвавившись. ‒ Йона!
‒ Хто це? ‒ подав голос Деніз.
‒ Хіба ти не знаєш? Це пророк. Його теж викинули з корабля в сильний шторм, щоб вітер ущух.
‒ І що, ущух? ‒ недовірливо поцікавився Деніз.
‒ Так, відразу. А самого Йону проковтнула велика риба, але потім випустила його біля берега, і він врятувався.
‒ Казки! ‒ пирхнув син капітана.
‒ Які казки?! ‒ обурився Леон. ‒ Про це в Біблії написано.
‒ А вона і є казка, ‒ усміхнувся Деніз.
‒ Хома ти невіруючий! ‒ образився Леон.
‒ Гаразд, не будемо сваритися, ‒ примирливо промовив механік. ‒ Я теж чув про цю історію. А чи було таке насправді, хто знає? Хочу додати, що пізніше моряки припинили приносити людські жертви морю, натомість почали кидати за борт тварин ‒ кіз, свиней... Їх возили із собою, щоб у тривалих плаваннях мати свіже м’ясо...
‒ І викидати за б-борт, ‒ засміявся Дей.
‒ До слова, мені розповідали старі моряки, ‒ продовжував механік, ‒ що ще з пів сотні років тому під час сильного шторму вони бачили, як капітан викинув у море суднового собаку як жертву.
‒ А зараз? ‒ насторожився Деніз. ‒ Невже можуть викинути мого Дюка, якщо почнеться сильний шторм?
‒ Не думаю, ‒ усміхнувся Нейтон. ‒ А тим паче не викинуть нікого з вас, юнги, ви вже пробачте за той мій злий жарт.
‒ Заспокоїли, ‒ задоволено мовив Дей. ‒ А можна ще запитати? Чому ви погодилися п-прийняти нас, показати все й розповісти? Адже хто ми такі?
Нейтон помовчав трохи, а потім допитливо подивився  на Дея.
‒ Що ж, скажу. У мене два сини. Вони трохи старші за вас. Однак, вірите чи ні, жодного разу жоден з них не побував у мене на судні!
‒ Чому? ‒ здивовано запитав Леон.
‒ Їм не цікаво, ‒ у голосі механіка промайнула нотка засмучення. ‒ А тут дивлюся: такі самі хлопці, але так горять цікавістю до моря, кораблів, що навіть зважилися на цей нерозумний, але й безстрашний учинок – не тільки потайки пробратися на корабель, а й вийти в море, у далеке  плавання!
‒ Так, ‒ погодився Деніз, ‒ я теж дуже здивувався.
‒ Ви хоч знали, куди прямує наше судно, коли зважилися на таке? ‒ запитав Нейтон.
‒ Ні, ‒ зніяковіло зізнався Леон.
‒ Ось! ‒ вигукнув механік. ‒ «Моїм би синам такий самий запал!» ‒ подумав я, дізнавшись про вас. Тому ви мені й симпатичні. Деніз, звичайно, теж, ‒ усміхнувся він синові капітана. ‒ Він з батьком у море ходить ще з весни. Поважаю таких. Кажеш: «Хто ми такі?» ‒ механік кивнув у бік Дея. ‒ Так, поки що ніхто. Та за вашим інтересом і блискучими очима бачу, що можете стати вправними моряками. Ось тому й прийняв вас.
Розділ 4
Корабельний гід
Судновий тесля Бронк був найстаршим членом команди. Йому вже виповнилося п’ятдесят два. І на вигляд він скидався на старого вітрильного моряка. На лобі ‒ червона пов’язка, а з-під неї звисали збоку дві косички. Невеликі вусики, коротка борідка, кирпатий ніс, вдумливий, стомлений погляд сірих очей. На відміну від боцмана, він був добродушний.
Коли матроси з боцманом почали вітати теслю з днем народження, він пробурчав:
‒ Ще на рік ближче до смерті ‒ із цим ви мене вітаєте, бандити?
‒ Що ти, друже, ‒ пробасив Фінбар, ‒ ми вітаємо тебе з народженням.
‒ Із цим не мене, а батьків моїх вітати треба, нетямущі пінгвіни, ‒ не здавався Бронк. ‒ Моєї заслуги в тому народженні немає.
Теслю в команді поважали за мудрість і глибокі знання, жартома навіть називали академіком.
Бронк ходив у море на цьому судні від самого його спорудження й знав усе про його корпус, рангоут23. Йому відомі були на кораблі всі закутки, адже судновий тесля ‒ це член команди, який зобов’язаний стежити за дерев’яними частинами судна та вчасно усувати несправності.  А оскільки за тих часів багато суден були ще повністю дерев’яними, усі вони від кіля24 до клотика підлягали турботі теслі.
Щоправда, на цьому «диво-кораблі», як скептично називав Бронк пароплав-вітрильник, не все було «теслі». Котел, машина, механізми, труби, вали ‒ це залізо раптово втрутилося в царство корабельного дерева. І Бронк вважав таке втручання згубним для судна.
Одного разу він заявив матросам, що не впевнений, чи залишилася міцність корпусу незмінною після того, як тут встановили цю «окаянну машину». Тому тесля час від часу оглядав і трюми, і всі нижні закутки судна, прислухався до «голосів» дерева. Він вважав, що всі дерев’яні частини корабля мають свій «голос», який чутно в ті моменти, коли судну тяжко. Особливо якщо воно, надто навантажене, перевалюється в шторм із хвилі на хвилю.
Багато хто в команді підсміювався з дивацтв теслі, але були й ті, хто його розумів. До таких належав і сам капітан. Він теж не цілком довіряв машині.
Юнгам Бронк ні про що таке не говорив. Хлопці чекали, коли він розповість їм щось цікаве. Одного разу боцман передав теслі обох хлопців, щоб відкачувати воду з пайола25, який був на днищі. Один юнга орудував важким важелем насоса поруч із фок-щоглою, інший – допомагав Бронкові. Час від часу хлопці мінялися місцями.
Якось розговорилися вони з теслею й дізналися, що йому дуже багато відомо про кораблі, зокрема й про «Св. Климентин». А тому попросили його юнги розкрити таємницю носової фігури. Це був виточений з дерева, розфарбований торс грізного воїна в бойовому шоломі.
‒ Гаразд, на сьогодні досить тобі качати, синку, ‒ сказав Бронк Деєві наприкінці вахти. ‒ Матрос тебе змінить. А ти клич своїх друзів і приходьте до бушприту. Розповім, що знаю.
Хлопці не змусили на себе довго чекати. Приспів і Деніз у супроводі Дюка.
Тесляр велів схилитися донизу, щоб вони могли краще розгледіти під бушпритом носову фігуру.
Море не штормило, на помірному вітру судно йшло неквапливо, злегка вклоняючись хвилям, і під форштевнем не було гучного буруна26, який буває на повному вітрильному ходу.
‒ Вас цікавить ця фігура? ‒ почав Бронк. ‒ Вона називається ростра.
Здавна такими прикрашали кораблі. Нині на вітрильниках теж красуються ростри, але їхній зміст уже інший.
Хлопці, стоячи навпочіпки, пильно розглядали внизу фігуру воїна з округлим щитом. Допитливо зазирнув униз і Дюк, вважаючи, напевно, що там є щось їстівне.
‒ А хто він, цей воїн? ‒ підняв голову Леон.
‒ Це Берлоз – відомий полководець нашої держави в давні часи, ‒ відповідав тесля. ‒ Його військо завжди перемагало. Він був вірним вартовим і улюбленцем короля Бурбана Другого. Статуї Берлоза з давніх-давен прикрашали кораблі нашої країни.
‒ А, згадав, я читав про нього в якійсь татовій книжці, ‒ випростався Деніз. ‒ Там написано, що він був найвизначнішим воїном у нашій історії.
‒ А чому в-воїн тут? ‒ подав голос Дей. ‒ Це ж не військовий к-корабель!
‒ Моряки будь-яких кораблів пишаються, коли їхнє судно нібито веде якийсь герой або інша відома людина, ‒ пояснив Бронк.
Із задоволеного виразу обличчя можна було зрозуміти, що теслі явно приємна увага хлопців. До того ж раніше йому не доводилося бути в ролі корабельного  гіда.
Він розповів своїм юним слухачам і про те, що найдавніші ростри виточували на честь жертв, яких язичники-мореплавці приносили своїм богам, коли новий корабель виходив у перше плавання. Найчастіше це були мужні воїни-юнаки або вродливі дівчата. Їх позбавляли життя й кидали в море як жертву богам, аби ті сприяли кораблю в його подальших мандрівках. А дерев’яні статуї жертв ставали частиною корабля та своєрідним оберегом для захисту в плаваннях від стихій і злих духів.
‒ Як так?! ‒ здивувався Дей. ‒ Невже їм не шкода було молодих і красивих юнаків та дівчат?
‒ Так було не завжди, ‒ спробував заспокоїти Бронк. ‒  Пізніше ростри почали виготовляти у вигляді фігурок міфічних мешканців моря: русалок усіляких там, наяд.  У такий спосіб люди намагалися зробити свій корабель частиною морської стихії. А вже потім ростри виточували у вигляді статуй грізних владик чи героїв: власники кораблів бажали мати захист для судна від ворогів і будь-яких  несподіванок.
‒ А на «Сіріусі», вітрильнику мого батька, під бушпритом фігура якоїсь жінки, ‒ додав Леон. ‒ Коли я запитав, хто це, тато відповів, що не знає.
‒ Не дивно, ‒ усміхнувся тесля. ‒ Ви запитайте в наших матросів: чия фігура в нас під бушпритом? Думаєте, що вони знають?
‒ Невже не знають? ‒ обурився Дей.
‒ Уявлення не мають! І не цікавляться. Носові фігури, хлопці, перетворилися просто на прикраси кораблів.
‒ А звідки ж вам відомо про цього, як його... Берлоза? ‒ поцікавився Деніз.
‒ Та я ж на цьому кораблику стільки років, скільки і йому самому, ‒ пояснив тесля. ‒ Під час будівництва, коли прикріпляли цю ростру, нам власники судна пояснили, хто це такий. Я й запам’ятав.
‒ А я бачив вітрильник у нашому порту без фігури під б-бушпритом, ‒ заявив Дей.
‒ Мені теж такі траплялися, ‒ погодився Бронк. ‒ Однак мені до душі, коли в судна є хтось перед форштевнем, хто дивиться вперед за курсом і першим зустрічає хвилі. Це ‒ душа корабля.
‒ Але ж корабель не живий, ‒ заперечив Леон, ‒ а душа є тільки в живих істот. Хіба може бути душа в неживого  корабля?
Тесляр уважно поглянув на юнгу.
‒ Ви, нинішні діти, грамотні, ‒ з поблажливою усмішкою мовив він. ‒ Про живу душу, певно, вичитав десь?
‒ Так, у Біблії.
‒ Де? ‒ перепитав Бронк. ‒ У Біблії? Хочеш сказати, що ти щось тямиш у цій Книзі? ‒ він здивовано повів бровою. ‒ Навіть я, «академік», як мене тут називають, не до кінця її розумію. А тобі хто все пояснив?
‒ Я три роки відвідував дитячу біблійну школу при церкві, ‒ пояснив Леон. ‒ Мама відвела мене туди. Священник читав нам Святе Письмо й навчав, як розуміти написане в ньому.
‒ І що, ти знаєш Біблію? ‒ з недовірою поцікавився Бронк.
Леон знизав плечима замість відповіді, ніяково усміхнувся й погладив Дюка, який присів поруч.
‒ І ви, хлопці, теж знаєте? ‒ не вгамовувався тесля.
‒ Ще чого! ‒ неприязно відгукнувся Деніз. ‒ Охота було читати ці вигадки!
Дей промовчав. Леон не відповів на випад сина капітана. Загадково примовк і тесля- «академік».
На цьому розмова біля носової корабельної прикраси й закінчилася.
Розділ 5
Рятівники
Сліпуче сонце на небесній блакиті скочувалося дедалі нижче до горизонту з тієї вершини, де воно красувалося опівдні, і, виблискуючи, відбивалося на морському плесі. Ні брижів, ні найменшої хвилі не було видно на всій дзеркальній ширині водної пустелі. Це був третій день цілковитого затишшя.
Вільні від вахт матроси повиходили на верхню палубу. Скинувши сорочки, вони, хто сидячи, хто лежачи, ніжилися під теплими променями сонця. А юнги поруч, на палубі поблизу фок-щогли, присівши навпочіпки, виконували завдання боцмана – металевими щітками та шматками ганчір’я очищали від іржі цвяхи.
Одні матроси співали пісень, інші оточили свого товариша-жартівника й раз у раз вибухали сміхом від його байок-небилиць. Ще троє стояли біля борту неподалік від Леона з Деєм, милувалися грою сонячних відблисків і вголос думали-гадали, чи довго ще бути цьому мертвому штилю. Леон з Деєм почули: ці троє шкодували про те, що тут, далеко від берегів, зовсім не побачиш чайок. А за ними, мовляв, можна було б визначити, яку чекати погоду.
‒ А як за чайками дізнаються погоду? ‒ голосно запитав Леон.
Матроси повернулися на хлоп’ячий голос.
‒ Салаги хочуть знати прикмети, ‒ усміхнувся один з них, рудоволосий здоровань. ‒ Що ж, не шкода, послухайте. І ми колись від старих дізналися. Ось, наприклад, якщо ти на березі побачив цих пташок біля води, то згадаєш таку приказку: «Чайки бродять по піску ‒ туга буде моряку».
‒ Як це? ‒ подав голос Дей.
‒ А ось так, як зараз, ‒ рудий указав на море. ‒ У штиль корабель під вітрилами – як кінь, що став і нізащо не хоче везти віз. Тому моряку в штиль ‒ туга. А раніше ще так говорили: «Якщо чайка сіла на воду ‒ чекай гарну погоду».
‒ А про вітер що говорили? ‒ поцікавився Леон.
‒ Про вітер, брате, дізнавалися теж від чайок, ‒ долучився до розмови інший матрос, засмаглий, з кучерявим волоссям. ‒ «Чайка в’ється по вітру ‒ моряку не по нутру».
‒ А чому?
Хлопцям стало так цікаво, що вони навіть забули про боцманські іржаві цвяхи.
‒ Не по нутру тому, що заштормило, ‒ пояснив кучеря- вий. ‒ Що ж доброго в шторм на морі! Ну і ось ще: «Якщо чайка рветься ввись ‒ буде буря, бережись!»
‒ І за сонцем можна дізнаватися погоду, ‒ додав рудоволосий. ‒ «Сонце ввечері червоне ‒ яхта в морі не потоне». Тобто шторму не буде. А «сонце вдосвіта багряне – буря скоро вже нагряне». І ще одна приказка: «Якщо сонце сіло в хмару, то чекай, моряк, удару!»
Почувши такі розмови, Деніз у супроводі свого вірного пса спустився з містка, де засмагав.
‒ А якщо немає чайок і сонце за хмарами, як під час такого штилю, як зараз, раніше дізнавалися, чи буде вітер? ‒ відразу запитав він знавців прикмет.
‒ А й не дізнатися цього, справді, ‒ заговорив третій матрос із сивуватими густими вусами. ‒ Зате ми чули, що нібито самі моряки в давні часи під час штилю викликали вітер.
‒ А як? ‒ зацікавився Деніз.
‒ Наприклад, твій батько, капітан, ‒ обернувся до хлопчика сивовусий матрос, ‒ мав би закинути в море свій капелюх, а кермовий матрос ‒ жбурнути за борт свій старий чобіт.
‒ Навіщо? ‒ засміявся Деніз.
‒ Так викликали в штильову погоду вітер.
‒ І що, вдавалося?
‒ Кажуть, іноді вдавалося, ‒ промовив матрос, ховаючи у вуса усмішку.
Від подиву Леон навіть присвиснув. Відразу ж на нього шикнули всі три матроси.
‒ Ти що, салаго, свистиш! Хочеш, щоб тебе покарали? ‒ промовив до нього кучерявий. ‒ На борту в морі свистіти заборонено!
‒ Він не знав цього, ‒ заступився Деніз за зніяковілого Леона. ‒ Тільки боцманський свисток тут може лунати, ‒ пояснив він друзям.
‒ А ще капітан мав у давнину свисток, ‒ додав сивовусий матрос. ‒ Незвичайний свисток, як розповідали. Вірили, що капітан викликав ним вітер у штиль.
‒ Ох, Дейку, скільки цікавого ми щойно почули, ‒ захоплено прошепотів Леон. ‒ Запам’ятовуй, щоб потім записати в зошит таємниць.
Вирушаючи в плавання в пошуках корабельних таємниць, Леон захопив з дому зошит і записував у нього всілякі цікавинки, які вони дізнавалися від моряків.
‒ Гей, дивіться, що це? ‒ пролунали вигуки на палубі.
‒ Летючі рибки ніби?
‒ Правильно! Вони!
Почувся переривчастий шелест, і звідкись налетіла зграйка летючих рибок. Одна, друга, третя... ‒ вони падали на палубу й тріпалися. Красиві, сріблясті, з прозорими дивовижними крильцями. Матроси кинулися підбирати й ловити рибок. Загавкав Дюк. Раптом, коли одна з рибок упала на планшир і мала ось-ось звалитися у воду, пес в азарті полювання стрибнув за нею, схопив зубами, але при цьому послизнувся й відразу вилетів за борт.
‒ Дюку! ‒ голосно вигукнув Деніз.
Він кинувся до борту, перехилився через нього, бажаючи побачити, що із собакою, але теж не втримався й з криком полетів у воду.
‒ Ой! Хлопчисько ж не вміє плавати! ‒ стривожено вигукнув хтось із моряків.
Умить Леон, а за ним і Дей, скидаючи на ходу черевики, підлетіли до борту й стрибнули у воду. Леон, винирнувши, схопив за комір сорочки Деніза, який борсався з виряченими очима, почав насилу підгрібати з ним до корпусу судна, щоб вхопитися за шорсткості обсмоленого корабельного дерева. Йому це не вдавалося, і разів зо три Леон разом з другом занурювався з головою під воду, але знову виринав, відчайдушно працюючи однією рукою під крики матросів згори: «Тримайся, зараз допоможемо!» Дей із собакою підплив до них і почав допомагати Леонові та Денізові утриматися на плаву.
З борту скинули штормтрап27, на судні увімкнули тривогу «Людина за бортом» і почали спускати шлюпку. Рудоволосий матрос спустився до води штормтрапом і, повиснувши зі сходів, теж узявся підтримувати Деніза.
На допомогу прийшла шлюпка з двома веслярами. Хлопців і Дюка втягли в неї й підняли на борт.
А летючих рибок наче й не було.
Промоклого й знесиленого Деніза, який ледь перебирав ногами, капітан у супроводі Дюка відвів до каюти. А друзів-рятівників, з яких теж стікала вода, обступили матроси. Вони мовчки схвально поплескували хлопців по плечах і по спині. Підійшли боцман з теслею.
‒ Не чекав такого від мальків, ‒ задоволено пробасив Фінбар і додав: ‒ На сьогодні вільні.
А тесля з доброю усмішкою потиснув хлопцям руки.
«Рятівники» розвісили на просушування свій одяг, спустилися в житловий трюм, залізли у свої ліжка й притихли, мовчки осмислюючи те, що сталося. Зігрівшись, вони вже задрімали, як раптом їх розтормошив кермовий матрос. Він повідомив, що капітан чекає на них обох у себе.
За кілька хвилин друзі вже увійшли до знайомої каюти й мовчки стали біля дверей. Деніз сидів на дивані закутаний у теплий халат батька. Біля його ніг лежав Дюк. Він радо махнув хлопцям хвостом.
Капітан привітним жестом запросив обох до столу, на якому вони побачили мідний чайник, чашки й печиво.
За чаєм капітан подякував їм за сміливий учинок і порятунок сина. Він сказав, що хлопці виросли в його очах:  і після доповіді боцмана про те, що працюють вони досить старанно, і завдяки сьогоднішньому подвигу.
‒ А ще розкрию вам таємницю... ‒ загадково промовив капітан.
«Ось вона, нова таємниця, сама йде до рук», ‒ зрадівши, подумав Леон, підштовхнувши ліктем Дея.
‒ Ми на судні зібралися вас хрестити.
‒ А хіба тут є с-священник? ‒ здивувався Дей.
‒ Це морське хрещення, яке не має нічого спільного із церковним, ‒ уточнив капітан. ‒ За давніми звичаями кожен, хто вперше виходив у море, був зобов’язаний пройти ритуал посвяти в моряки, особливо коли судно перетинало екватор або потрапляло в мертвий штиль.
‒ А ми й не знали, ‒ спантеличено сказав Леон.
‒ Я чув: вам уже відомо, що в давнину на новому кораблі заради його успішних подорожей мореплавці приносили жертви?
‒ Так, людей, баранів, ‒ промовив Леон.
‒ І с-собак, ‒ додав Дей.
‒ Це для того, щоб умилостивити своїх богів, ‒ продовжував капітан. ‒ Та коли прийшло християнство, замість принесення жертв на кораблях запровадили обряд «морського хрещення».
‒ А як хрестили? ‒ зацікавився Леон.
‒ Як хрестили? Опускали людину з реї грот-щогли28 на канаті у воду, протягували під днищем корабля й з іншого борту піднімали на палубу. Так само карали матросів, які надто провинилися.
‒ Але... це ж, напевно, небезпечно, ‒ припустив Леон.
‒ Так, були випадки поранень і навіть загибелі, коли хтось захлинався. Тому обряд змінили й почали скидати новоспечених моряків з реї грот-щогли у воду. Потім піднімали, знову скидали й так повторювали тричі. Ми вирішили «охрестити» вас зараз, коли судно в мертвому штилі.
‒ Нас теж будете скидати чи п-протягувати? ‒ із побоюванням промовив Дей.
‒ Ні, ‒ заспокійливо усміхнувся капітан. ‒ Такі обряди вже в минулому. Років сто тому новачків на кораблі почали просто обливати з відра морською водою. За будь-якої погоди.
‒ Ух, ну це ще добре, ‒ заспокоївся Дей.
‒ Однак ми подумали й вирішили вас не «хрестити», хоч у морі й мертвий штиль. Адже ви вже пережили «морське хрещення».
‒ Коли? ‒ не зрозумів Леон.
‒ Сьогодні, коли самі стрибнули в море, ‒ нагадав капітан. ‒  Тому обливати вас із відра водою немає потреби. Команда із цим згодна.
‒ Ну як вам ця таємниця? ‒ подав голос із диванчика Деніз.
‒ Чудово, ‒ відгукнувся Леон.
‒ Так, не треба буде з-знову сушити свій одяг, ‒ додав Дей, і всі весело розсміялися.
На прощання капітан дозволив юнгам приходити до його каюти в гості до Деніза, коли вони забажають. Додав, що почув про «Товариство корабельних таємниць», про їхній інтерес до влаштування судна, морських історій та традицій, і повідомив, що якщо знадобиться в цьому допомога капітана, то «Товариство» може на неї розраховувати: звертайтеся, мовляв, не соромлячись.
Коли Леон з Деєм, подякувавши за чай, попрямували до дверей, вони почули голос Деніза. Він з лукавинкою  промовив:
‒ Усе-таки добре, тату, що ви не викинули їх за борт, коли виявили на кораблі, чи не так? ‒ Він помахав хлопцям рукою й додав: ‒ Спасибі вам!
А Дюк на прощання заворушив хвостом.
Розділ 6
Таємниця котельного відділення
Деніз знайшов своїх друзів у такелажній29 коморі в кормі. Точніше кажучи, їх відшукав Дюк, коли його господар назвав імена хлопчиків і дав команду шукати. Покружлявши на верхній палубі, зазирнувши до насоса біля фок-щогли, пес зиґзаґами попрямував до корми. Двері комори виявилися відчиненими, щоб усередині було світло: відсутність хитавиці дозволяла тримати двері в задушливі приміщення навстіж.
Дюк увірвався до комори, де, сидячи на шматку старої парусини, юнги чистили й змащували такелажні блоки. Пес привітно лизнув щоку одного, потім іншого й повернувся до Деніза, який саме входив у двері. Усім своїм виглядом пес ніби говорив: «Ось вони – ті, кого ти шукав, господаре!»
Деніз квапливо потріпав вухо Дюка й випалив:
‒ Наказано знайти вас. Здається, і для юнг знайшлося важливе завданнячко!
‒ Для нас? Важливе? ‒ здивувався Леон.
‒ Мене послав до вас тато, ‒ продовжував Деніз. ‒ Він запитав Нейтона: «Ти вмієш викликати вітер?» А той йому: «Я тільки вмію машину крутити». «Ось і я не можу дати раду штилю», ‒ сказав батько. Він роздратований через простій судна. Мовляв, наш вантаж чекають, а ми застрягли, як у болоті. «Розводь пари30, – каже до механіка, – запускай свою шарманку й рушимо під машиною, раз не виходить під вітрилами». На що механік відповів: «Так, капітане. Тільки в мене одна проблема. Вугляр захворів. Потрібно б когось поставити замість нього». Батько йому: «У нас немає вільних людей, навіть матросів неповний склад». І тут згадали про вас.
Леон із Деєм з подивом слухали приятеля.
‒ І що? ‒ пробурмотів Дей.
‒ Так вугляр же потрібен! Ось про вас і згадали.
‒ Хто такий вугляр? ‒ запитав Леон.
‒ Це помічник кочегарів. Він з вугільного бункера нагортає у вагонетку31 вугілля й підвозить до кочегарні, ‒ пояснив Деніз. ‒ Уставайте-но, тато з механіком чекають на вас!
Хлопці розгублено підвелися, витерли ганчіркою засалені руки й попрямували слідом за посланцем.
Капітан запропонував хлопцям сісти.
‒ Мій син ознайомив вас із завданням?
Хлопці кивнули.
‒ Ми з механіком хочемо попросити вас допомогти.
‒ Так, ‒ підтвердив Нейтон. ‒ Так склалося, що судну потрібен хід, треба піднімати пару в котлі, а без вугляра, тобто без вашої допомоги, дати кораблю хід ми не зможемо.
Друзі не повірили своїм вухам: без їхньої допомоги корабель не рушить?
‒ Треба, щоб ви виконали роботу вугляра, бо він занедужав, ‒ продовжував капітан. ‒ Зобов’язати ми вас не маємо права, ви не члени екіпажу. Тому просимо про допомогу.
Юнги ошелешено мовчали.
‒ Погоджуйтеся, ‒ підказав Деніз, сидячи за столом поруч із батьком.
‒ Але ж ми не знаємо... не вміємо, ‒ невпевнено промовив Леон.
‒ Це нескладно, ‒ заспокоїв механік. ‒ Робота, щоправда, нелегка й брудна. Та було б ваше бажання й терпіння ‒ вам покажуть, що робити.
‒ Хотів би додати, ‒ знову заговорив капітан, ‒ що зараз ви допомагаєте боцманові й теслі безоплатно, за харчі й за проживання. А за виконання штатних обов’язків зможете отримати деяку платню. І ваша допомога потрібна тільки до першого вітру, доки ми знову не піднімемо вітрил.
‒ Погоджуйтеся ж! ‒ наполегливіше повторив Деніз.
«А сам ти що ж?» ‒ мимоволі подумалося Леонові. Проте він прогнав цю думку відразу після того, як згадав, що син капітана надто поступається їм з Деєм у силі. «Навіть плавати не вміє», ‒ промайнула неприязна думка.
‒ Наголошу, що погодитися у ваших інтересах, ‒ багатозначним тоном сказав капітан. ‒ Річ у тім, що я зможу внести ваші прізвища до суднового списку як членів екіпажу. І тоді не доведеться передавати вас судовій владі.
‒ Ну що, готові? ‒ подав голос механік.
Хлопці перезирнулися й згідно кивнули один одному.
‒ Спробуємо, ‒ зітхнувши, сказав Леон. ‒ Коли починати?
‒ Негайно, ‒ випалив Нейтон. ‒ На вас чекають біля котла.
Одразу від капітана хлопці попрямували до знайомого трапу в машинно-котельне відділення.
‒ Як чудово! ‒ захоплено сказав Дей. ‒ Нас внесуть до суднового списку, і ми вже будемо членами екіпажу, а не з-злочинцями якимись!
‒ А, вуглярі! ‒ зустрів їх біля котла широкогрудий, м’язистий кочегар. У трьох топках через відчинені дверцята видно було вогні ‒ там горіли дрова. У напівтемряві пробивалося слабке світло від кількох ілюмінаторів, що виднілися десь високо.
‒ Зараз почну підкидати вугілля для розпалювання, ‒ оголосив кочегар. ‒ Ось із цієї купки. Вона швидко закінчиться, а ви повинні підвозити вугілля, щоб його тут завжди було багато.
Карл, як назвався кочегар, відвів хлопців до комірчини з металевими шафами, витяг з однієї з них чорні штани на лямках, указав на грубі черевики внизу, всунув у руки Дея брезентові рукавиці й вручив йому ж совкову лопату зі словами: «Ти будеш першим». Потім провів обох через двостулкові дверцята в темний вугільний бункер, тримаючи перед собою вкриту решіточкою гасову лампу, вказав на вагонетку й на те місце вугільної гори в трюмі, звідки треба починати вивозити. Потім поплескав Дея по плечу й пішов, кинувши: «До діла».
«Як тут нестерпно жарко!» ‒ розмірковував Леон, насипаючи у вагонетку вугілля лопату за лопатою. Дві години тому він змінив Дея, на якого страшно було дивитися: змарнілий, у чорному пилу, напівголий, спітнілий, в одних штанах на лямках, він ледве волочив ноги від утоми. Приблизно такий самий вигляд зараз був і в Леона, якому Дей передав штани на лямках, черевики, лопату й рукавиці, а сам побрів у душову кабінку.
Зате перед котлом височіла вже помітна гірка, з якої теж спітнілий і чорний від пилу кочегар, риси обличчя якого важко було навіть розгледіти, раз у раз підхоплював своєю лопатою вугілля з яскравим чорним відблиском і закидав його по черзі в топки. А вони пашіли біло-жовтим полум’ям, жар від якого виривався назовні, щойно відчинялися дверцята. Потім кочегар, кривлячись від жару, підламував розпечене вугілля довгим тонким ломом, ворушив палахку масу залізною лопаткою, посилюючи полум’я. Стрілки манометрів на котлі показували, що пара «на марці», тобто досягла робочого тиску. Парова машина гучно бухкала, а її гул і якесь плямкання долинали до котельні. Усе це означало, що судно знову на ходу.
Кочегар час від часу нахиляв великий чайник, що висів збоку від котла, надпивав з нього й поливав своє спітніле обличчя та шию. Підходив до чайника і вугляр: від спраги швидко пересихало в горлі. До того ж він зобов’язаний був час від часу доливати в чайник води.
Наприкінці вахти кочегар нагріб з топок майже догорілий шлак, покликав вугляра, і вони удвох вантажили гарячий шлак у залізний цебер32. Потім крутили рукоятку, піднімаючи цебер за цебром на верхню палубу.
‒ Тепер три відра вугілля тягни на камбуз33! ‒ звелів  кочегар.
‒ Куди? ‒ не зрозумів Леон.
‒ На камбуз! Ти що ‒ оглух?
Навантаживши важке відро, вугляр видерся з ним на  палубу.
‒ Де знайти камбуз? ‒ запитав він у матроса, котрий проходив повз. Той здивовано глянув на замурзаного юнгу.
‒ Де смачно пахне, там і камбуз, ‒ зареготав матрос і пішов далі.
Побачивши ще одного матроса, юнга поставив йому те саме запитання. Цей, мабуть, поспішав. Він махнув рукою кудись у бік бушприта й зник.
Леон поплентався з вугіллям у носову частину судна. Там помітив димок з тонкої труби. Вона увінчувала невелику надбудову, розташовану впритул до правого борту, на яку хлопці раніше не звертали уваги. Відшукавши двері, Леон протиснувся зі своїм відром усередину й опинився на кухні. Кок34, якого худорлявим назвати язик не повертався, з голим торсом, як і кочегар, у брудній, колись білій хустці, зав’язаній на голові, орудував біля плити. На ній стояв великий бак, а в ньому щось булькало. Другий ‒ молодий замурзаний хлопець, його помічник, судячи з усього, сидів у кутку й перебирав квасолю у великому тазі.
‒ А, юний «дух»! ‒ привітав юнгу кок. ‒ Висипай он у той ящик. Там поміститься три відра.
Леон висипав вугілля й озирнувся навколо.
‒ Подобається? ‒ підморгнув кок. ‒ Переходь до мене працювати. Тут не так багато роботи, як у вас там, зате ситно.
‒ Якщо боцман відпустить, ‒ похмуро промовив Леон.
‒ Цей не відпустить, ‒ переконано протягнув кухар. ‒ Хоч вас двоє… Одного, можливо, і віддасть.
Після вахти Леон стояв біля борту, його ноги аж тремтіли від утоми. Юнга дивився звуженими через піт очима на білясте штильове безкрає море й мовчки молився про те, щоб Усевишній послав вітер для корабля.
Однак лише через довгих чотири дні машинного ходу, таких тяжких для юнг, нарешті заворушилися вітрила, знову наповнившись вітром, а з труби припинив валити чорний дим. Механік відпустив вуглярів, і вони, на свою радість, отримали перепочинок на цілий день.
Цей день їм був дуже потрібний: вони вирішили присвятити його розгадуванню таємниці котельного відділення. Річ у тім, що в пошуках таємниць на кораблі Леон з Деєм запитали якось у кочегара Карла, чи не знає він, яка таємниця є в кочегарці.
Неабияк здивувався цьому запитанню «дух» і навіть розсміявся: «Які тут можуть бути таємниці? Ось вугілля, он три топки. Кидай у них вугілля, підламуй, воруши, тримай пару «на марці» ‒ і все!»
Хлопці розчаровано притихли.
Утім, наступного дня, коли Леон змінював Дея, а на вахту знову заступив Карл, він поманив хлопців пальцем.
‒ Ви запитували про таємниці, ‒ загадково заговорив кочегар. ‒ Я згадав. Щось незрозуміле відбувається з моїми сухарями.
‒ Що? ‒ не зрозумів Дей.
‒ Я приходжу на вахту із сухариками, ‒ почав пояснювати широкогрудий кочегар. ‒ Вони загорнуті в ганчірочку.  І я кладу їх он туди, ‒ він указав на великий вентиль унизу, збоку від котла. ‒ Підкріпитися іноді хочеться. І ось в останні три вахти хочу погризти, а сухарів немає. Це не ви пустуєте? ‒  кочегар з підозрою подивився на одного, потім на іншого.
Хлопці заперечно похитали головами.
‒ Хоч ні, ви ж завжди перед очима. Дива якісь! Я вже подумав, чи не привид у нас завівся? Ось вам і таємниця!
Звільнившись нарешті від виснажливих вугільних вахт, юнги зустрілися з Денізом і розповіли йому історію про зниклі сухарі, що ніяк не виходила з голови.
Довго розмірковували троє, що б це могло бути. Хто в таємничий спосіб викрадав сухарі в напівтемному котельному відділенні? Та й як тепер дізнатися? Котел знову загасили, у кочегарці ‒ нікого.
Хлопці вже готові були впасти в розпач, як раптом Деніз радісно вигукнув:
‒ Я придумав! Дюк!
‒ Дюк краде сухарі? ‒ здивовано пробурмотів Леон.
‒ Ні. Дюк нам допоможе. ‒ І Деніз розповів свій план.
Незабаром всі троє із собакою спустилися до кочегарні. Деніз поклав ганчірочку з кількома сухарями в те місце, куди їх зазвичай клав Карл. Покликавши Дюка, він дав йому понюхати сухарі й наказав шукати.
Пес почав обнюхувати підлогу під ногами хлопців. Потім, водячи своїм чорним носом по вугільній палубі, попрямував кудись убік від котла. Там почав дряпати передніми лапами, і хлопці побачили ледь помітний отвір між товстим трубопроводом і металевою перегородкою.
‒ Здається, щур приходить, ‒ прошепотів Деніз, відтягуючи собаку. ‒ Молодець, Дюку!
Однак потрібно переконатися в цьому припущенні. І друзі вирішили простежити за сухарями. Вони сховалися в темному кутку й причаїлися.
Чекати довелося недовго. Сіпнувся Дюк, Деніз притримав пса й, мовчки вказавши пальцем, шепнув хлопцям:
‒ Он він!
Великий темно-сірий щур підбіг до ганчірки, став на задні лапки, схопив зубами й витяг сухар, а потім злодійкувато поніс його туди, де Дюк знайшов його лазівку.
‒ Ось і вся таємниця, ‒ пожвавилися хлопці. ‒ Ми розгадали її!
У житловому трюмі вони знайшли Карла й розповіли йому про таємницю зникнення його сухарів.
‒ Які ви молодці! ‒ захопився кочегар. ‒ Тепер доведеться мені вище підвішувати сухарики, щоб злодій їх не дістав. А ви його не сполохали? Не жбурнули в нього чимось? ‒ спантеличено запитав він.
‒ Ні, ‒ відповів Деніз, ‒ він спокійно пішов собі.
‒ Це правильно, ‒ похвалив Карл. ‒ Адже вони розумні, а ще мстиві. Мудрі люди радять їх не ображати.
І він розповів історію, яка сталася на іншому судні:
‒ Там ми жили в каюті вчотирьох. Мій товариш після вахти пив чай, як раптом побачив щура. Пацюк сидів біля дверей і дивився на нього. Мій друг гримнув і запустив у нього черевиком. Щур зник. А після наступної вахти інший наш товариш пив на тому ж місці чай і теж побачив пацюка. Він сидів там само, біля дверей, і дивився на нього, ніби чекав чогось. Цей кочегар відламав шматочок сиру й кинув йому. Щур узяв сир і пішов. Потім він ще кілька разів приходив після вахти цього кочегара, і той завжди його чимось частував.
‒ От молодець, ‒ зазначив Леон.
‒ Та найцікавіше було попереду, ‒ підморгнув Карл. ‒ Коли наше судно повернулося в порт і команда почала збиратися на берег, то одяг у рундучку35 кочегара, який прогнав щура, виявився повністю поїденим, у дірках. А костюм «годувальника» залишився незайманим.
‒ Розу-умний, ‒ протягнув Дей, вражений розповіддю.
‒ Виходить, що добро розуміють навіть такі істоти, як щури, і водночас уміють відплатити за зло, ‒ повчав хлопців кочегар.
‒ Я запам’ятав з Біблії схожі рядки, ‒ промовив Леон, ‒ але тільки про людей: «Кожний одержить від Господа відповідно до того, що зробив доброго».
‒ Загалом, ваш одяг до прибуття в порт повинен залишитися цілим, ‒ підморгнув хлопцям Карл.
Розділ 7
Посох Якова
Якось, працюючи в теслі, юнги сіли перепочити в його майстерні. Корабель ішов під вітрилами, помірно хитаючись на невисокій хвилі, але хлопці на це вже не звертали уваги. З’явився Бронк із важкою дерев’яною штукенцією на плечі.
‒ Це що? ‒ поцікавився Дей.
Хлопці хотіли дізнатися про все на кораблі. Багато що вони вже розвідали за ті чотири тижні, коли судно перебувало в морі. Знали, наприклад, що фок-щогла несе прямі вітрила, а грот-щогла ‒ прямі й одне велике косе. Знали, що прямі вітрила кріпляться до рей, довгих і товстих, як колоди. А до нижніх кутів вітрил прив’язані шкоти ‒ мотузкові канати. Вони тримають вітрила натягнутими. Відомо було їм і те, що ванти36 не тільки слугують «драбинками» на щоглу, а ще й утримують її.
Побували юнги навіть на фор-марсі ‒ майданчику на щоглі. Щоправда, не відразу дісталися до цього марсу37: страшно було. Лише під час штилю боцман дозволив їм залізти туди. Спочатку забралися невисоко, удруге ‒ трохи вище. А звикнувши, дісталися й до самого майданчика. Відтоді за сприятливої погоди друзі часто сиділи там, милуючись широчінню моря й насолоджуючись плавною ходою під вітрилами.
Часто до них приєднувався Деніз. Він залишав унизу свого хвостатого друга, а той сидів під щоглою й здивовано дивився вгору.
Словом, чимало вже знали й уміли хлопці. Проте далеко не все, що потрібно було б. Тому за будь-якої слушної нагоди вони не соромилися запитувати в мореплавців про те, що їх цікавило.
Одного разу хлопчаки боязко попросилися в боцмана відрядити їх на роботу на камбуз. Однак той лише мовчки показав їм кулак.
‒ Чим погано вам у мене й у теслі? ‒ обурився Фінбар.
Бронк обережно зняв із плеча принесену штукенцію зі словами: «Це книця38». І, не чекаючи чергового запитання, пояснив:
‒ Вона скріплює дошки борту з дошками палуби. Бачу, що ця тріснула. Треба міняти. ‒ Він уважно поглянув на хлопців. ‒  А ви про що перешіптуєтеся? Нову таємницю знайшли?
‒ Коли ми зі щогли дивилися на море, ‒ заговорив Леон, ‒  бачили довкола тільки воду й подумали: «Ні берегів, ні островів ‒ чи не заблукаємо ми?»
‒ «Чи не заблукаємо ми?» ‒ передражнив їх тесля. ‒ У нас же штурвал є й перо керма під кормою, ‒ він присів на кницю. ‒ Куди штурвал крутнеш, туди й судно наше повертає. Воно слухається керма, чи не так?
‒ Так, ‒ сказав Дей, не розуміючи, до чого хилить «академік».
‒ Тоді дайте відповідь: чи все на судні слухається поворотів керма? Вітрила слухаються?
‒ Нап-певно, ‒ знизав плечима Дей.
‒ Звісно. Куди корабель, туди й вітрила. А ви слухаєтеся поворотів судна? ‒ хитро звузив очі Бронк.
‒ Як це? ‒ не зрозумів Дей.
‒ Ось сидите ви на щоглі, як стежові. Куди прямує судно, туди й дивитеся. Повернув корабель праворуч ‒ і ви тепер дивитеся в той самий бік. Отже, усе, що на судні, слухається його поворотів?
‒ Ну так, ‒ погодився Дей.
‒ А чи є щось, що не підкоряється керму, не слухається поворотів?
Дей невизначено знизав плечима, а Леон пробурмотів: «Не знаю».
‒ Не знаєте, а воно є. Ось і подумайте, що це, доки я піду за деревиною.
Бронк пішов, а друзі взялися перебирати все, що є на кораблі. За цим і застав їх Деніз, його знову привів у теслярську шукач Дюк.
‒ А, ось ви де! ‒ Деніз зупинився біля дверей. ‒ Я домовився з татом: вас пустять до штурвала.
‒ Ура! ‒ в унісон заволали друзі.
‒ А нам тесля загадав загадку, ‒ повідомив Леон і розповів про неї Денізові.
Син капітана спантеличено підняв брови й задумався. Він не перший місяць знайомий з кораблем і, звичайно ж, мав знати відповідь на загадку.
‒ Дюку, може, тобі відомо? ‒ звернувся він до плямистого друга, нічого не придумавши.
Пес гавкнув ‒ це й була вся його відповідь.
‒ Що ж це може бути? ‒ промовив здивований Деніз, оглядаючи палубу.
Погляд його зупинився на трубі, і він вигукнув:
‒ О! Здогадався! Це ж дим із труби. Корабель повертає, а дим іде в той самий бік, куди й ішов!
‒ Чудово! ‒ захопився Дей.
Підійшов Бронк з обрубком колоди на плечі.
‒ Ну як, розгадали? ‒ запитав він спрожогу. ‒ Адже вас уже троє.
Із цими словами тесля опустив свій вантаж на палубу.
‒ Це дим із труби! ‒ випалив радісно Дей. ‒ Деніз здогадався.
‒ Ох і мудреці, ‒ похитав головою тесля. ‒ Дим же не судну належить, а вітру. Неправильна відповідь. Гаразд, беріться до роботи й думайте далі.
‒ А нас сьогодні до штурвала п-пустять, ‒ похвалився Дей.
‒ Ось як? ‒ тесля загадково усміхнувся. ‒ Що ж, може, там і дізнаєтеся відповідь.
Коли Дей і Леон стали до штурвала, їхній «наставник» Деніз указав на компас:
‒ Скільки градусів на картівці39 навпроти стрілочки?
‒ Сто с-сімдесят, ‒ придивившись, відповів Дей.
‒ Сто сімдесят і тримайте. Якщо ніс судна відхилився ліворуч, а картівка попливла праворуч, ви й штурвал поверніть трохи вправо. Зробіть так, щоб знову було сто сімдесят, і утримуйте цю позицію.
Нелегкою справою виявилося тримати корабель на курсі. Від поривів вітру ніс відхиляється праворуч, юнги крутять штурвал у зворотний бік ‒ поворот зупинився, але судно тепер пішло ліворуч і перетнуло точку потрібного курсу. Друзі знову накручують управо. І знову ‒ вліво... Ледве встигають провертати важкий штурвал туди-сюди, а курс не встановлюється, немов знущається з юнг.
‒ Ну що, качок ловите? ‒ сміється Деніз.
‒ Яких ще качок? ‒ крекче Дей.
‒ Коли судно виляє ось так, як у вас, управо-вліво, це й називається «ловити качок», ‒ пояснив Деніз. ‒ Гаразд, відпочиньте.
Кермові матроси перехопили штурвал.
‒ А чому вона так тікає, ця картівка? ‒ з прикрістю пробурчав Леон, відійшовши вбік. ‒ Ми її вліво, а вона не слухається. О! ‒ вигукнув він. ‒ Ось що не підкоряється керму –  компас! Куди не повертай корабель, а «північ» на картівці в один бік дивиться!
‒ І справді, ‒ протягнув Дей. ‒ Як же ми р-раніше не здогадалися! От невігласи!
‒ Ви не невігласи, ‒ подав голос вахтовий штурман Філікс. Увесь цей час він стояв поруч і спостерігав за діями горе-керманичів. ‒ Просто у вас немає навичок і потрібних знань. Думаєте, коли я або кермовий матрос уперше стали до штурвала, не ловили качок? Нікому відразу не вдається. А прилаштуєшся ‒ і зможеш тримати судно точно на курсі. Ось як Деніз, наприклад. Він теж наловив чимало водоплавних, доки не навчився кермувати. Навчитеся й ви.
‒ Отже, навички можна розвинути. А з-знання? ‒ запитав Дей.
‒ Які? ‒ поцікавився штурман.
‒ Для нас ось таємниця: як не заблукати в морі, адже ні бе-берегів, ні маяків не видно.
‒ У мореплавців є така наука ‒ навігація, ‒ відповів Філікс. ‒  Та інші науки, які допомагають орієнтуватися в морі. ‒ Він хитнувся з п’ят на носки, оглянув пустельний обрій і продовжив: ‒ Наприклад, лоція, посібник для мореплавців, розповідає про береги й острови, морехідна астрономія вчить визначати широту місця розташування судна за небесними світилами. А за допомогою морських карт визначають курс для того, щоб прийти в потрібний порт. На картах також видно, де які морські течії, глибини, небезпечні мілини, підводні камені. Нам, навігаторам, під час навчання дають і інші необхідні знання.
‒ А що таке широта? ‒ запитав Леон, поглянувши знизу на високого Філікса.
‒ Широта ‒ це місце на земній кулі, віддалене від екватора на певну кількість градусів. Є ще й довгота ‒ така сама точка, віддалена від нульового меридіана теж на деяку кількість градусів. Знаючи, на якій ми широті та довготі, отримуємо місце розташування судна на карті. Від цієї точки прокладаємо лінію до місця, куди нам потрібно дістатися, це і є курс.
‒ А як дізнатися широту й довготу? ‒ поцікавився Дей.
‒ Широту біля берегів визначаємо за маяками, а у відкритому морі ‒ за небесними світилами: сонцем, місяцем чи зірками, за їхньою висотою над горизонтом, ‒ терпляче пояснював штурман. ‒ А довготу дізнаємося так: спочатку за допомогою спеціального навігаційного інструмента секстана й таблиць визначаємо місцевий час за висотою якогось світила, а потім звіряємо із часом на хронометрі ‒ це найточніший годинник, він показує час нульового меридіана. Різниця між цими двома часовими вимірами й буде довготою. Проте це поки що складно для вас.
‒ Зате як цікаво, чи не так, хлопці? ‒ вигукнув Деніз.
‒ Так, ‒ відгукнувся Дей. ‒ Я ось тільки не зрозумів, як усе-таки широту визначають за сві-світилами?
‒ Спочатку кутомірним інструментом вимірюють висоту світила над горизонтом, ‒ далі пояснював штурман. ‒ А потім за допомогою спеціальних астрономічних таблиць обчислюють широту. До слова, цікава історія цього поняття, я дізнався про неї, коли навчався на навігатора. Відомо про перших мореплавців, які прекрасно орієнтувалися в океані, ‒ це полінезійці. За сотні років до Колумба вони на своїх дерев’яних каное розрізали океанське плесо. Замість широти та довготи використовували за орієнтир сонце, місяць, зірки, вітри й течії.
‒ А що, у них і карти були, як у вас? ‒ запитав Дей.
‒ Були. Вони виготовляли їх із мушель і паличок.
‒ Карти із мушель! Оце так! ‒ розсміявся Деніз.
‒ Вікінги теж не боялися океану, ‒ продовжив розповідь штурман. ‒ Вони на своїх дракарах ходили по всіх морях північної Європи, відвідали Ісландію, Гренландію й навіть відкрили Північну Америку.
‒ Теж за картами з мушель? ‒ підсміхнувся Деніз.
‒ Ні. Керувалися морськими течіями, спостерігали за китами, брали із собою в плавання навчених воронів. Ці птахи літали на розвідку, щоб підказувати, у якому напрямку найближчий берег. А місце розташування свого судна вікінги визначали за допомогою сонячних годинників, вели відлік днів, враховували швидкість судна й орієнтувалися за небесними світилами.
‒ Теж за допомогою кутомірного інструмента? ‒ поцікавився Дей.
‒ Ні. У них не було таких інструментів.
‒ А який він, кутомірний інструмент? ‒ не вгамовувався юнга.
‒ Цікава і його історія, ‒ зазначив штурман. ‒ Перший з’явився в арабів ще в десятому столітті й називався астролябією. Нею згодом почали користуватися майже всі мореплавці. У п’ятнадцятому столітті розробили інший кутомірний інструмент. Він називався градшток, або посох Якова.
‒ Як? ‒ стрепенувся Леон. ‒ Посох Якова? А чому так назвали?
‒ Невідомо, ‒ знизав плечима Філікс. ‒ Напевно, він нагадував якийсь посох.
‒ Якогось Якова, ‒ додав Деніз.
‒ Не якогось, а патріарха стародавнього Божого народу, ‒ уточнив Леон. ‒ Адже Яків у молоді роки пас великі отари овець. А в кожного пастуха був особливий довгий посох, зверху загнутий гачком. Цим посохом можна було і вівцю за роги витягнути з якогось провалля в скелях, і вовка відігнати від отари.
‒ Звідки ти знаєш? ‒ недовірливо запитав Деніз.
‒ Так у Біблії ж про Якова багато написано!
‒ Ну ось, знову ці казки, ‒ скривився син капітана. ‒ Ви й досі користуєтеся таким посохом Якова? ‒ звернувся він до штурмана. ‒ Можна поглянути на нього?
‒ Ні, ‒ похитав головою Філікс. ‒ Тепер у нас є секстан, значно точніший інструмент, оптичний, зовсім не схожий на посох. Я покажу його вам якось пізніше й навчу визначати висоту світила. Сонця, наприклад.
‒ Або з-зірки? ‒ запитав Дей.
‒ Знайти й «спіймати» зірку секстаном вам буде складно. Це те ж саме, що й «ловля качок», ‒ завершив штурман з усмішкою.
Розділ 8
«Св. Климентин»
‒ Леоне, а дізнаймося з тобою ще одну таємницю, ‒ запропонував Дей. ‒ Пам’ятаєш, ми говорили про назву судна? Запитаймо в «ак-кадеміка», він точно знає.
‒ Запитаймо, ‒ погодився Леон.
І яке ж було здивування друзів, коли вони почули зізнання Бронка, що він не знає, хто такий цей святий Климентин.
Вони сиділи в майстерні, щойно закінчивши роботу. Тесляр сказав лише, що новим суднам з давніх часів давали імена імператорів, героїв, святих, щоб зробити їх покровителями корабля, хранителями від бід.
‒ Тобто святий Климентин оберігає наше судно від усіляких бід? ‒ уточнив Дей.
‒ Так кажуть, ‒ знизав плечима Бронк. ‒ А хто він такий, я не знаю. І капітанові це невідомо, я якось запитував у нього про цього святого. От хто мав би знати, ‒ тесля поклав руку Леонові на плече, ‒ так це на друг. Він же Біблію читає.
‒ Однак я там не зустрічав такого імені, ‒ відгукнувся Леон.
‒ Точно не зустрічав?
‒ Здається, ні.
‒ Здається, ‒ буркнув тесля й, замислившись на мить, продовжив: ‒ А ми ось що зробимо... ‒ він із загадковим виглядом підійшов до шафи з інструментами, відчинив дверцята, понишпорив усередині й витягнув на світло якийсь згорток. Щось було замотано в шматок вицвілої парусини. Тесляр обережно розгорнув згорток – і в руках його опинилася величезна книга, дуже стара на вигляд.
‒ Ось, ‒ Бронк з урочистим виглядом простягнув книгу Леонові. ‒ Ти єдиний на кораблі, хто читав цю Книгу й знає її. Візьми, тепер вона твоя, інакше не бути мені теслею на цьому кораблі!
‒ Біблія! ‒ прошепотів Леон, не вірячи своїм очам.
‒ Біблія, ‒ кивнув тесля. ‒ Візьми її!
‒ О, у мене ніколи не було Біблії!
‒ А як же ти кажеш, що читав її? ‒ здивувався Бронк і притримав книгу.
‒ Священник давав мені почитати. Дасть на день, на два... Потім ще... Ти, каже, більше за всіх ставиш мені запитань про Слово Боже, тому почитай сам.
‒ Ну ось, тепер у тебе буде своя Біблія, ‒ задоволено промовив Бронк. ‒ Переглянь її уважно, а потім розкажеш нам про святого Климентина.
‒ А звідки т-тут ця книга? ‒ запитав Дей, указавши на шафку.
Тесляр сумно зітхнув.
‒ Це сумна історія, ‒ почав він. ‒ Якось давно, коли «Климентин» був ще вітрильником, у нас на борту перебували пасажири – нащадки перших переселенців-пілігримів. Вони прямували з Голландії до Америки. Ці люди якось знайшли одне одного, зібралися разом і вирушили на нову батьківщину своїх предків, щоб відшукати своїх родичів, онуків, правнуків, а потім там і залишитися. Один з них нездужав. Пам’ятаю: звали його Патриком, худий такий був, з великими очима. Я допомагав йому чим міг: лікаря ж не було на судні. Проте краще йому не ставало. Та й шторми постійні виснажували його. Словом, не судилося йому дістатися до прадідів. Помер він посеред океану. Поховали Патрика за морською традицією ‒ віддали морю. І залишилася від нього тільки ця Біблія. Товариші Патрика віддали її мені. Ти, мовляв, у його останні дні був до нього найближче. Тож нехай залишиться ця Книга як згадка про нього й про твій добрий учинок. Читай її – і спасешся. Я намагався читати, але не міг збагнути, що там до чого. Не давалася вона мені, ця Біблія. Не «академік» я, значить, ‒ зажурено зітхнув Бронк. ‒  А тепер ось з’явився той, кому вона дається. Тому бери. Обов’язково знайди в ній про нашого святого Климентина.
За тиждень там само, у майстерні тесляра, усі троє сиділи хто на чому й жваво перемовлялися про швидкий захід судна в порт призначення. Деніз знав, що цей порт називається Кайкуліо й розташований у спекотній тропічній країні. У ній не ростуть оливки, але там дуже люблять оливкову олію, а вона ‒ у трюмах «Климентина». Там не вирощують ані льону, ані конопель, а пряжу й тканини із цих рослин везе їхнє судно. Там немає й кукурудзи, а вона ‒ у мішках на «Климентині». Зате, кажуть, у Кайкуліо пляжі з білим піском і дуже тепле море. А ще можна відшукати красиві великі мушлі на дні серед коралів.
‒ Стоянка має бути не менше ніж тиждень, ‒ сказав Деніз. ‒  Тож накупаємося й позасмагаємо досхочу.
Мрії хлопців перервав Бронк, завалившись до майстерні із сокирою в руці.
‒ Щось притупилася, ‒ розгублено мовив він, ‒ треба нагострити.
Тесляр прилаштувався біля верстата, поставив ноги ширше через хитавицю й почав шаркати по лезу сокири шматком точильного каменя.
Хлопці замовкли. Леон з Деєм вичісували конопатку й скручували її в щільні джгути. Деніз сидів, потріпуючи холку Дюка, який насолоджувався спокоєм, блаженно заплющивши очі.
‒ Так буде краще, ‒ задоволено сказав Бронк, пробуючи нігтем відточене лезо сокири. Заховавши камінь, він уже зібрався йти, вклав сокиру за свій ремінний пояс, як раптом почув винуватий голос Леона:
‒ Бронку, я хочу сказати тобі... ем... я не знайшов нічого про святого Климентина.
‒ Зовсім нічого? ‒ тесля повернувся до юнги.
‒ Нічого. Я переглянув усі розділи й не знайшов нікого зі словом «святий», крім апостолів. А імені Климентин у Біблії взагалі немає.
‒ Як так? ‒ збентежено сказав тесля.
‒ Я пам’ятаю, як священник нам говорив, що святими почали називати різних людей уже потім. І молитися їм стали як захисникам, помічникам, ‒ додав Леон.
Бронк розчаровано дивився на Леона.
‒ Та годі вам, ‒ неприязно відгукнувся Деніз, припинивши гладити собаку. ‒ Добре, що є ці святі, адже вони допомагають нам, оберігають.
‒ А це точно? ‒ подав голос Дей.
Усі промовчали у відповідь. Схоже, ніхто цього не знав достеменно.
‒ Я пам’ятаю, як загинув у Тихому океані «Святий Августин», ‒ розгублено промовив Бронк. ‒ Міцний був корабель. Команда, щоправда, урятувалася на шлюпках. А ще «Святий Ульв», він вилетів на камені десь... ‒ тесля наморщив лоба, згадуючи подробиці, ‒ здається, біля Маврикію. І «Святий Грімм» теж затонув біля скель Шетландських. Це що, виходить, святі імена не всі кораблі оберігають?
‒ Але ж нас святий Климентин справді оберігає, ‒ не здавався Деніз. ‒ І судну багато років, і він сам весь час був у морях, ти ж, Бронку, нам розповідав...
‒ Так, хлопці, ‒ задумливо промовив тесля, ‒ поки що ми не потрапляли в біду... Гаразд, пішов я.
Не встиг Бронк вийти, як двері знову відчинилися.
‒ А ніж-то я забув узяти. Леоне, подай-но мені його, він у гнізді на стелажі.
Леон знайшов великий теслярський ніж у шкіряному чохлі, простягнув Бронкові, і той пішов.
‒ А я думаю, ‒ продовжив розмову Леон, ‒ якщо корабель дерев’яний, то його оберігає наш тесля.
‒ І капітан! ‒ незаперечним тоном додав Деніз.
‒ А ще механік з «д-духами», ‒ підхопив Дей.
‒ А головне, хлопці, знаєте, хто оберігає корабель і всіх нас? ‒ запитав Леон.
‒ Морський цар, хочеш сказати? ‒ припустив Деніз.
‒ Ні, ‒ похитав головою Леон. ‒ Ми в біблійній школі завчали напам’ять деякі вірші з Біблії. Я пам’ятаю, що в одному псалмі є такі слова: «Господь ‒ то твій Сторож... Господь стерегтиме тебе від усякого зла».
Розділ 9
Кайкуліо
Блідо-зелений гористий берег вранці з’явився на  горизонті.
‒ Земля-я! ‒ почувся крик стежового.
Десятки очей на палубі жадібно розглядали незнайоме узбережжя, оповите блакитним серпанком. Мореплавці скучили за землею. Леон, Дей і Деніз теж від самого ранку стовбичили нагорі, у носовій частині поблизу брашпиля. У день заходу в порт і виходу з нього боцман звільняв команду від палубних робіт.
Димлячи своєю чорною трубою, корабель неспішно наближався до берега. Ще з вечора розвели пари, готуючись до прибуття в порт. Юнги раділи також і тому, що видужав вугляр, і ніхто тепер не переконував хлопців, що без них судно не зможе рухатися під машиною.
Незабаром уже чітко виднілися миси, на одному з яких красувалася смугаста башта маяка. Забіліли смужки узбережного прибою. З-за одного мису вигулькнув крихітний бот, який теж димів своєю тонкою трубою. Він прямував назустріч «Климентину».
‒ Лоцман іде до нас, ‒ солідно пояснив Деніз.
‒ Звідки ти знаєш? ‒ здивувався Дей.
‒ Там на щоглі лоцманський прапор, бачиш? Наполовину білий і наполовину червоний.
‒ А як же вони дізналися, що нам потрібен лоцман?
‒ А це вам ще одна таємниця, ‒ сказав Деніз із хитринкою, ‒  розгадаєте?
‒ Здаємося, не знаємо, ‒ сказав Леон.
‒ Усе просто. На березі в бінокль зверху нашої фок-щогли помітили особливий прапор.
Задерши голови, юнги побачили стяг із жовтих і блакитних вертикальних смужок, який ліниво майорів на вітру.
‒ Цей прапор і означає: «Мені потрібен лоцман», ‒ пояснив Деніз.
‒ Я-якою мовою? ‒ простодушно поцікавився Дей.
‒ Будь-якою. З таких різних прапорів складається Міжнародний звід сигналів. І в порту будь-якої країни цей стяг зрозуміють однаково: «Мені потрібен лоцман».
‒ Чудово придумано! ‒ захопився Дей. ‒ А які ще бувають с-сигнали?
‒ О, їх багато! ‒ відгукнувся Деніз. ‒ Мені батько показував таблицю Міжнародного зводу сигналів. Однак я запам’ятав тільки про лоцмана, а ще сигнал «Прошу допомоги».
‒ Це який? ‒ не вгавав Дей.
‒ Білий прапор, перекреслений з кутів товстими червоними смугами. Там багато різних, ‒ заохотився син капітана. ‒ Є стяги «Повертаю праворуч» або «Повертаю ліворуч», «Ви прямуєте до небезпеки», «Людина за бортом», «У мене на борту пожежа» та всілякі інші. Це однопрапорні сигнали. А ще бувають двопрапорні, ними взагалі можна перемовлятися на різні морські теми.
Деніз обернувся:
‒ А он матрос піднімає ще один прапор, жовтий. Я згадав: він означає «На моєму судні всі здорові». Це для того, щоб корабель пустили до причалу й усі ми вільно могли зійти на берег.
‒ Так, Дейку, ось цієї таємниці про корабельні сигнали ми з тобою не знали, ‒ здивовано зауважив Леон.
‒ А ви багато чого ще не знаєте, ‒ усміхнувся Деніз, а потім зізнався: ‒ Та і я теж.
Тим часом до борту пристав лоцманський бот. По штормтрапу вліз смаглявий, з рідкими чорними вусиками чоловік у білих шортах, сорочці й панамі. Філікс провів його на місток. Лоцман, привітавшись із капітаном, наказав дати машині середній хід і встановив новий курс.
Берег уже набув темно-зеленого забарвлення: на найближчих пагорбах можна було розгледіти зарості пальм і навіть окремі дерева, за якими ховалися білосніжні будиночки. Нарешті судно повернуло за мис. Праворуч залишилася спінена хвилями смуга рифів. Попереду відкрилася простора бухта з ланцюгом причалів, біля яких стояло кілька вітрильників, а вище розпорошилися міські споруди й  будиночки.
Хлопцям уже кортіло зійти на берег, відчути тверду землю під ногами після тривалого перебування «на хвилях».
Сонце піднялося вже високо, вітер залишився десь за вхідним мисом, і виявилося, що порт, у який заходить корабель, ‒ це досить-таки спекотне місце.
Після всіх портових, прикордонних, митних формальностей на борт подали широкі трапи. З’явилися смагляві й жилаві вантажники в одних пов’язках на стегнах і хусточках на голові. Корабельники розкрили трюм – і почалося відвантаження. Хлопці нарешті змогли зійти на берег.
Місто виявилося невеликим, а вулиці його були кривими. На галасливій площі, заповненій торговцями з їхніми відкритими наметами й візками, у центрі височів пам’ятник якомусь мореплавцеві. Він стояв у ботфортах, капелюсі із широкими крисами, старовинному чудернацькому одязі, однією рукою спираючись на тростину, а іншою – тримаючи войовничо підняту шаблю. Під ним виднівся напис невідомою мовою. Проте хлопці зрозуміли, що перед ними якийсь моряк-завойовник і що, найімовірніше, він заснував тут порт і місто.
‒ Напевно, його фігурка встановлена на форштевні якогось в-вітрильника, ‒ припустив Дей.
Хлопці пройшлися торговими рядами, полупали очима на не відомі їм фрукти та овочі. Пахло прянощами, солодощами, звідусіль долинала  не знайома вуху говірка, чулися вигуки продавчинь.
Потім друзі петляли вузькими безлюдними вуличками, де можна було побачити лише босоногого хлопчиська з візком рознощика або жінку в сірому балахоні з кошиком на плечі. Нарешті вони вийшли за останні будиночки, криті червоною черепицею, на дорогу, що вела кудись у глибину пальмового лісу. Узялися вирішувати, що робити далі, як ось почули поблизу приглушений стукіт. Виявилося, що зовсім поруч, на галявині, двоє чорнявих юнаків з оголеними торсами, як і портові вантажники, знімали врожай кокосових горіхів. Один з них на вершині високої пальми серед широкого листя рубав великим ножем горіхи, які з м’яким стукотом падали на килим напівсухої трави, а інший підбирав їх і складав на візок.
Хлопці зупинилися, допитливо спостерігаючи небачене видовище. Юнак унизу, помітивши незнайомців, раптом мовчки простягнув їм кокос.
‒ Він нам його дарує, ‒ здивовано прошепотів Деніз. ‒ Бери, Леонку, не бійся.
Леон зробив крок уперед, узяв горіх і пробурмотів: «Дякую». Юнак продовжив свою роботу. Побачивши, що всі троє й далі стоять, він простягнув їм ще один горіх. Деніз узяв його й вклонився на знак подяки.
І втретє збирач горіхів простягнув кокос хлопчиськам, які досі не йшли. Він дістався Деєві. Юнга усміхнувся незнайомцеві. А той усміхнувся у відповідь і сказав щось своєму напарникові на пальмі, який, припинивши роботу, із цікавістю спостерігав за цією сценою.
На корабель поверталися, обливаючись потом під нещадно палючими променями сонця. Вирішили, що найкращим дозвіллям тут було б, напевно, купання. Тим паче штурман Філікс обіцяв команді розпитати в лоцмана про місце, де можна і поплавати безпечно від акул, і пошукати на дні гарні мушлі ‒ караколи.
Коли друзі підходили до судна, Дей раптом спантеличено сказав:
‒ Я досі думаю, ч-чому той хлопець дав нам кокоси… Адже ми не просили.
‒ Ще одну таємницю знайшов, місцеву, ‒ усміхнувся Деніз. ‒ А це й не таємниця зовсім. Усе просто!
Юнги зупинилися й з подивом подивилися на товариша.
‒ Я здогадався, ‒ продовжував Деніз. Він зняв картуза, витер ним спітніле обличчя. ‒ Якщо ми мовчки стояли й дивилися – значить, просили. Він так зрозумів. А інакше навіщо хтось буде стояти й дивитися, як вони працюють?
‒ Напевно, так і є, ‒ погодився Леон. ‒ Мені вже соромно. Може, повернути їм кокоси, віднести назад?
‒ Можна було б, ‒ сказав Деніз. ‒ Тільки як ми пояснимо відмову від дарів? На пальцях не вдасться.
Вирішили залишити все так, як є.
Наступного дня із судна спустили шлюпку й оголосили, що всі, вільні від вахт і робіт, можуть іти купатися й  засмагати.
‒ Невже Філікс вивідав місце, де можна попірнати за му-мушлями? ‒ запитав Дей у Деніза.
‒ Так, але що це була за історія! ‒ усміхнувся той. ‒ Лоцман сказав, що місцеві жителі тримають у таємниці місця, де водяться караколи. Однак потім почухав потилицю й запитав: «А можете мені принести плоскогубці?» Принесли. Штурман думає: «Що це він робитиме ними?» А лоцман поклав плоскогубці собі в кишеню й каже: «Давай карту ‒ покажу місце».
‒ Показав? ‒ поцікавився Дей.
‒ Звичайно, ось на те місце й вирушаємо. А плоскогубці –  тю-тю...
Гребці налягли на весла, купальна команда швидко прибула на місце, шлюпка стала на якір. Мореплавці роздяглися й пострибали у воду. Метрів за сто від берега шуміли й пінилися від накотистих хвиль узбережні рифи, а в купальній зоні вода була тихою. Хтось уже знайшов караколу й переможно розмахував нею, виринувши з води. Леон з Деєм зістрибнули у воду одними з перших, поплавали навколо шлюпки й теж узялися пірнати на дно. Деніз, не вміючи плавати, спустився у воду й борсався поруч із судном.
Леон також незабаром знайшов караколу, напівзасипану піском. Він дістав її, випірнув біля шлюпки й попросив Деніза зберегти знахідку. Потім набрав повні груди повітря й знову пірнув. Пробираючись майже по самому дну в пошуках нової мушлі, він раптом відчув чийсь погляд. Підняв голову й обімлів: величезна страшна рибина була просто перед ним метрів за два.
Чудовисько злегка ворушило плавцями й дивилося прямо в очі. Риба була схожа на щуку, з висунутою вперед щелепою, а у відкритому роті хижака виднілися гострі зуби. Погляд невідомої рибини був таким лихим, що Леонові ледь не стало зле. Згадавши, що при зустрічі зі злим собакою не слід робити різких рухів, а тим паче тікати, Леон почав потихеньку давати «задній хід». Страховисько залишалося на місці й далі свердлило його недобрими очима.
Щойно вдалося відплисти на безпечну відстань, Леон, уже ледве не задихаючись без повітря, кулею вилетів на поверхню й жваво застрибнув у шлюпку. Обличчя його було переляканим, тож моряки поцікавилися, що так сполохало юнгу. Леон розповів, і один із чоловіків вигукнув: «Це ж баракуда!» Він схопив весло й почав бити ним по воді в тому напрямку, де вказав Леон. Інший узяв відпорний гак і сміливо пірнув з ним у воду, щоб прогнати хижу рибину.
‒ Вона може й загризти, ‒ попередили матроси Леона. ‒ Тобі, хлопче, ще пощастило.
Розділ 10
Делія
Шлюпка дісталася чорного борту «Климентина», моряки полізли по штормтрапу нагору. Останніми зістрибнули на палубу троє друзів. І остовпіли, витріщивши очі від подиву. Вони побачили на містку найнесподіваніше на кораблі –  дівчину. Худенька, блідолиця, з гострим носиком і карими очима, у довгих до п’ят синіх шароварах, білій блузці та фіолетовій жилетці, із двома світло-русявим косичками. Вона стояла біля релінгів40, зацікавлено розглядаючи прибулих з купання. Позаду неї стояв незнайомець у костюмі гірчичного кольору й світлому капелюсі.
‒ Звідки вона в-взялася? ‒ ошелешено прошепотів Дей.
‒ Хто знає, ‒ так само пошепки відгукнувся Деніз, не зводячи з незнайомки підозрілого погляду. ‒ Можливо, з кимось прийшла на екскурсію оглянути пароплав? Такі в нас бували.
‒ Гаразд, зустрічаємося в майстерні, ‒ вирішив Леон, і друзі розійшлися.
Майстерню теслі хлопці давно обрали місцем своїх зустрічей і посиденьок. Бронк не заперечував. Йому навіть подобалася ця юна допитлива компанія. Одного разу під час роботи він поцікавився в Леона, чи не ображають юнг матроси. І отримав відповідь, що ображати не ображають, але жарти різні, буває, видають.
‒ Не бійтеся, не образять, ‒ запевнив тесля. ‒ Вам пощастило.
‒ У чому п-пощастило? ‒ здивувався Дей.
‒ У тому, що з вами заодно син капітана, а отже, ви під захистом головного на кораблі. Інакше вам би туго довелося.
‒ Але чому? ‒ не зрозумів Леон.
‒ Юнги ‒ найнезахищеніші члени команди. З них часто глузують. Так завжди було на кораблях ‒ і на військових, і на купецьких. Море робить людей жорстокими.
‒ А ось цієї таємниці ми з тобою ще не знали, ‒ здивовано промовив Дей, коли тесля вийшов з майстерні. ‒ Адже нам і с-справді пощастило, що Деніз опинився на цьому судні.
‒ А я думаю, що це Бог так влаштував, ‒ заперечив Леон.
Через деякий час юнги очікували в майстерні Деніза. Той з’явився в супроводі свого вірного «пажа» Дюка. Обличчя товариша було спантеличеним.
‒ Це пасажирка, ‒ похмуро промовив він. ‒ З батьком. Його прізвище – Гренфілд, він представник якоїсь торгової компанії в нашій країні.
‒ Ну от! Дівчат нам ще не вистачало, ‒ прикро протягнув Дей. ‒ Цих п-писклявих плаксунь.
‒ Батько розмістив їх поруч із нашою каютою, у лоцманській.
‒ Де? ‒ перепитав Леон.
‒ У каюті для лоцманів. Іноді проведення судна буває тривалим, понад добу, і на борт приходить не один лоцман, ‒  пояснив Деніз.
‒ Гаразд, просто не звертаймо на неї уваги, ‒ запропонував Леон.
‒ Щоб вона не звертала на нас уваги й не плуталася під ногами, ‒ похмуро сказав Деніз.
Однак цій його надії не судилося збутися.
Наступного дня судно знімали зі стоянки в порту, і в передвідхідній метушні про дівчину забули. Проте сама вона не дала забути про себе.
Коли вийшли в море й узяли зворотний курс, Деніз, скучивши за штурвалом, випросив дозвіл тимчасово замінити другого кермового. І ось він відстояв уже більш ніж годину, коли боковим зором помітив невідому фігуру біля релінгів на містку. Повернув голову ‒ дівчисько у своїх  шароварах.
Корабель ішов під вітрилами на помірному, майже супутному вітрі з незначною кільовою хитавицею41. Незнайомка допитливо стежила за тим, як син капітана разом з матросом рухав штурвал, не відриваючи очей від компаса.
Деніз сумовито скривився: шпигує дівчисько! Щоправда, у ті хвилини його непокоїло й дещо інше. За кілька днів до прибуття в Кайкуліо курс судна був постійним ‒ сто сімдесят градусів. Якщо «Климентин» повертається, як оголошено команді, до Ділігана, звідки й вийшов, то курс за зворотним відліком повинен бути триста п’ятдесят градусів. А наказали тримати триста двадцять п’ять.
Не витримавши, Деніз повернувся до штурмана, який за своїм звичаєм сновигав на містку туди-сюди, його висока постать маячила то праворуч, то ліворуч:
‒ Філіксе, а хіба ми йдемо вже в інший порт, не в Діліган?
‒ Чому ти так вирішив?
‒ Але ж курс не триста п’ятдесят!
‒ А, ‒ зрозумів штурман, ‒ правильно ти підмітив. Ні, ми йдемо в Діліган, тільки твій батько вирішив скоротити шлях і спрямував курс повз острови Сумбаку. Згідно з картою, шлях між островами цілком судноплавний.
Цієї хвилини дівчина опинилася вже поруч із Денізом.
‒ А ти що ‒ матрос? ‒ запитала вона тонким голоском.
Деніз промовчав, ніби не помітив її. Дівчина підійшла до нього з іншого боку й повторила своє запитання.
‒ Чому ти так вирішила? ‒ неприязно буркнув Деніз, не відриваючи погляду від компаса. Розмовляти кермовим на сторонні теми не дозволялося, але Філікс на той час відійшов до лівих релінгів і стежив за вітрилами.
‒ Ти ж керуєш кораблем, ‒ не вгавала пасажирка. ‒  А якщо ти не матрос, а просто хлопчик, то і я могла б так само покермувати.
‒ Покермувати! ‒ презирливо пирхнув Деніз. ‒ Тобі тільки ляльками гратися.
‒ А ось і ні, ‒ образилося дівчисько. ‒ Зараз піду до твого батька й попрошу дозволити мені покермувати.
Вона зникла, а за кілька хвилин з’явилася знову й оголосила Філіксові, що капітан дозволив їй повчитися стояти за кермом, якщо вахтовий штурман не заперечує.
‒ Ну що ж, ‒ усміхнувся Філікс, ‒ ставай. Нехай Деніз повчить тебе.
Дівча радо підскочило до штурвала й схопилося за його «роги», ледь не відтіснивши Деніза.
‒ До речі, як твоє ім’я, чарівне дитя? ‒ поцікавився  Філікс.
‒ Делія. І я не дитя, мені вже дванадцять, ‒ відгукнулася дівчина. ‒ А тебе як звати? ‒ звернулася вона до  Деніза.
‒ Навіщо тобі? ‒ грубувато кинув той. ‒ Дивись краще на компас, щоб тримати курс триста двадцять п’ять  градусів.
‒ А як тримати курс?
Деніз передав штурвал матросові й почав неохоче пояснювати та показувати Делії, як разом з кермовим утримувати судно на курсі.
Звісно ж, повторилося все те, що буває, коли людина вперше стає до штурвала.
‒ Не лови качок! ‒ невдоволено промовив Деніз. ‒  А повертайся на триста двадцять п’ять градусів і намагайся утримувати судно на цьому курсі.
‒ Яких качок? ‒ не зрозуміла Делія, не помітивши усмішки напарника-матроса.
Деніз промовчав, не удостоївши кермового з косичками відповіді, а зрідка лише притримував штурвал, щоб «качок» не траплялося аж надто багато.
Нарешті Філікс наказав другому кермовому матросові, який нудьгував осторонь, повернутися на своє місце. Делія з полегшенням поступилася йому штурвалом, а Деніз подався вниз.
‒ А я знаю, як тебе звати, ‒ почув він позаду голос дівчати, яке причепилося слідом, і знову промовчав. ‒  Знаю імена й двох твоїх друзів, ‒ щебетала Делія, ‒ і що ви створили «Товариство корабельних таємниць». А мене  приймете?
Деніз зупинився й різко обернувся.
‒ Шпигуєш? ‒ суворо сказав він. ‒ Чи не занадто багато ти вже знаєш? І навіщо тобі наше товариство? Ми розгадуємо таємниці корабля, а ти що в цьому тямиш?  І взагалі, ми з дівчатами не товаришуємо. Ляльки нас не цікавлять.
‒ А може, я теж хочу дізнатися одну таємницю корабля, ‒ оголосила Делія, ніби кидаючи виклик хлопчиську.
‒ Що? Яку ще таємницю?
‒ Ось приймете, тоді скажу!
Деніз подумав, підозріло дивлячись в очі дівчини й намагаючись зрозуміти, чи не жартує вона з нього, а потім вирішив:
‒ Пораджуся з хлопцями.
Розділ 11
Чому він не тоне?
Того ж дня троє друзів, зустрівшись у майстерні теслі,  радилися.
‒ Не треба нам дівчат, від них т-тільки мусі-пусі й нюні, ‒ рішуче заявив Дей. ‒ Я навіть свою сестричку не допускаю до наших із хлопцями ігор: завжди все псує.
‒ Але ж не всі такі, ‒ заперечив Деніз. ‒ Якщо відмовимо, образиться, може ще влаштовувати каверзи.
‒ Звідки ми знаємо, що вона може? ‒ розсудливо сказав Леон. ‒ Я пропоную висунути їй умову.
‒ Яку ще умову? ‒ невдоволено запитав Дей.
‒ Нехай скаже нам, яку таємницю вона хоче розкрити.  А ми подивимося. Якщо її таємниця цінна для нас, тоді приймемо й почнемо разом усе розгадувати.
Так і вирішили зробити.
Деніз збігав за Делією, її поставили перед «високим  зібранням» й оголосили умову.
‒ Я ж сказала: приймете, тоді розкажу, ‒ твердо заявила Делія.
‒ Ти тут одна, і т-ти ‒ ніхто й нічого ще не з-знаєш, ‒ неприязно відповідав Дей. ‒ А нас т-троє: два члени команди й син самого капітана. Проти кого ти виступаєш, п-подумала? І взагалі, опиратимешся – виженемо звідси, і гуляй собі!
‒ Стривай, Дейку, ‒ зупинив його Леон і звернувся до Делії: ‒ Адже нам невідомо, про що ти хотіла б дізнатися на кораблі. Може, цю твою таємницю ми вже давно розгадали.  А можливо, це зовсім і не таємниця, а всім, окрім тебе, відома істина.
Делія насупилася, а обличчя її почервоніло.
‒ Не вірите? Ну то й не треба! ‒ викрикнула вона в сльозах і кинулася геть із майстерні, ледь на заплутавшись поспіхом у своїх широких шароварах.
Хлопці збентежено помовчали, але вже невдовзі повернулися до своїх справ. Вони почали розмірковувати, що за таємниці може зберігати судно, про які їм ще невідомо. Нічого не згадали, крім клотика, до якого ще не дісталися. Адже всі ці таємничі бом-брам-стеньги42, юферс43, штаг-карнаки44 були для них просто іноземними словами. Усе це нескладно дізнатися й запам’ятати, міркували друзі, цим не здивуєш. А ось, наприклад, таємниці про історію старої Біблії або носової фігури, які відкрив для них Бронк, ‒ зовсім інша справа!
Двері відчинилися, і Делія рішуче зробила крок до майстерні. Хлопці притихли, запитально втупившись у зухвалу дівчину. А та, глибоко зітхнувши, похмуро промовила:
‒ Гаразд, скажу. Для мене таємниця, чому кораблі, навіть надто навантажені, не тонуть. І ще ‒ чому вони з такими високими й важкими щоглами не перекидаються? Ось.
Делія вичікувально дивилася спідлоба на хлопців, а ті мовчки аналізували почуте.
‒ А що, якщо в школі поставити комусь це запитання? ‒ перервав мовчання Леон. ‒ Хіба хтось відповість?
‒ Дзуськи! ‒ пирхнув Дей.
‒ Та ми й самі не знаємо, ‒ погодився Деніз.
‒ Вийди на хвилинку, ‒ попросив Леон дівчину, ‒ ми порадимося.
Залишившись самі, хлопці дійшли висновку, що, напевно, доведеться прийняти її, хоч вона й не хлопчисько.
‒ Дівча ж – теж людина, ‒ філософськи зауважив Леон.
Коли Делія увійшла, хлопці підвелися, кожен мовчки простягнув їй руку. Це означало: «Ти ‒ в нашому “Товаристві корабельних таємниць”».
Дівчинка усміхнулася, витерла долонькою залишки сліз і прошепотіла:
‒ Дякую, мені ж так нудно тут самій.
За мить вона знову ледь не розплакалася, шморгнувши носиком.
Наступного дня капітан покликав хлопців до себе. Деніз від імені «Товариства» попросив його допомогти, як той і обіцяв, у розкритті таємниць. Боцманові капітан наказав звільнити юнг від робіт на палубі для «морських навчань». Розсадивши всіх чотирьох у каюті, капітан заявив, що радий допомогти товариству допитливих.
‒ Обидва ваших запитання стосуються предмету «Теорія корабля», ‒ повідомив він. ‒ Однак ми не будемо заглиблюватися в цю науку з її розрахунками. Це справа кораблебудівників і тих, хто водить кораблі. А вас я ознайомлю із суднами загалом. І насамперед скажіть на милість, про які перші в історії судна ви знаєте?
‒ Це... м-м... човен з очеретяним вітрилом, ‒ висловився першим Дей. ‒ Я в к-книжці бачив.
‒ Може, спочатку був пліт? ‒ припустив Деніз.
‒ А я на малюнку бачила індіанців у шкіряному човнику, ‒  додала Делія.
‒ Напевно, першим морським судном був усе ж таки Ноїв ковчег, ‒ розсудливо сказав Леон.
‒ Ви всі правильно кажете, ‒ похвалив юнг капітан. ‒  А тепер скажіть: чим Ноїв ковчег відрізнявся від інших морських суден?
‒ А що таке «ковчег»? ‒ подав голос Деніз.
‒ Це корабель, описаний у Біблії, ‒ пояснив йому батько. ‒  Хто ще з вас не чув про нього?
Дей і Делія промовчали.
‒ Отже, чим він відрізнявся?
‒ Він величезний, ‒ припустила Делія, ‒ а решта тоді були лише маленькими човниками.
‒ Його придумав Сам Бог і сказав Ноєві, як побудувати, ‒ додав Леон.
‒ А ще що?
Не дочекавшись відповіді, капітан сказав:
‒ Він був несамохідним, без весел і вітрил.
‒ Як баржа, чи що? ‒ хмикнув Деніз.
‒ Сам ти баржа, ‒ ображено відповів Леон. ‒ Ковчегу не потрібні були ні вітрила, ні весла, щоб Ной не міг керувати ним на власний розсуд, а Сам Бог привів ковчег туди, куди задумав.
‒ Правильно підмічено, ‒ усміхнувся капітан. ‒ А подумайте ще: на яких перших суднах були головними весла, а на яких ‒ вітрила? Не знаєте? Тоді скажу. Під вітрилами ходили «купці», а на веслах ‒ бойові кораблі, галери. Воєначальники не бажали залежати від вітрів. Тепер поговоримо про ваше запитання: «Чому кораблі, навіть навантажені, не тонуть?» Ось приклад: якщо опустите на воду коробку й насиплете в неї пісок, вона потоне?
‒ Так, якщо її повністю заповнити піском, ‒ сказала Делія.
‒ Отже, якщо не повністю, то не потоне? ‒ уточнив господар каюти. ‒ Ось для кожного судна й розраховують, скільки вантажу можна в ньому розмістити, щоб воно впевнено трималося на воді. А як це дізнатися? На борту корабля позначена вантажна марка, або, простіше кажучи, обмежувальна риска. Коли судно, яке вантажать, осіло у воді по цю риску, це означає, що вантажити більше не можна.
‒ А в «Климентина» теж є вантажна марка? ‒ поцікавилася Делія.
‒ Звісно. Коли берегова людина піднімається під час навантаження на борт корабля, на що вона зазвичай звертає увагу? На щогли, надбудови, трубу... А моряк погляне на вантажну марку: скільки залишається занурити.
Капітан замислився трохи, а потім продовжив:
‒ Наша юна пасажирка цікавиться, чому корабель не перекидається навіть на великих хвилях. На вітрильниках під час будівництва укладають постійний вантаж, баласт, у самому низу, на днищі. Зазвичай це важкі камені. Саме баласт і «випрямляє» судно під час крену, повертаючи його у вертикальне положення. А коли з’явилися металеві судна, то баластом для них стала забортна вода. Її закачують у спеціальні ємності ‒ «танки». Вони теж розташовані в нижній частині корпусу.
‒ А крен буває небезпечним? ‒ запитав Леон.
‒ Буває, ‒ кивнув капітан. ‒ Його теж розраховують. Він може з’явитися, якщо, наприклад, частина вантажу зміститься до одного з бортів, або під впливом ураганних хвиль, коли вони вдаряються прямо в борт. Тому під час шторму кораблі утримують упоперек хвиль, щоб убезпечити їх від небезпечного крену та катастрофи.
‒ І часто бувають такі н-небезпечні моменти? ‒ запитав Дей, мимоволі зіщулившись.
‒ У морі всяке трапляється, ‒ відповів капітан, погладивши рукою підборіддя. ‒ Тому відкрию вам ще одну таємницю про нас, мореплавців. Ми ділимо людей на три групи: живі, мертві й ті, хто перебуває в морському плаванні.
‒ Прямо як ми! ‒ уточнив Деніз.
‒ Так, і ці останні змушені робити все можливе, щоб залишатися серед перших.
‒ Живих, ‒ зрозуміла Делія.
‒ І ще запитаю вас: «Із чого складається корабель?» ‒ промовив капітан.
‒ А я знаю, ‒ підняв руку Дей, як у школі. ‒ З корпусу, щогл, ві-вітрил, тросів.
‒ І клотика, ‒ засміявся Деніз.
‒ Можливо, розповіси нам, із чого ж складаються корпус, щогли, вітрила та троси? ‒ звернувся до Дея капітан. ‒  Ні? Тоді мені доведеться розповісти вам про все це. І про клотика теж. Вставайте, ходімо зі мною, я покажу вам, як влаштоване все те, на чому ми з вами зараз ідемо в океані. І ви побачите, чому судно не тоне й не перекидається.
Розділ 12
Пірати
Великий гористий острів, укритий густою зеленню лісів, повільно пропливав повз «Климентина». Занадто повільно. Корабель ішов під вітрилами на слабкому вітрі. А тут, серед островів, здавалося, вітер і зовсім виснажився.
Капітан наказав механікові Нейтону розвести пари, тому що деякі вітрила вже трохи провисали. Сонце скочувалося до обрію. Вільні від вахт матроси вибралися на палубу подихати свіжим повітрям, помилуватися островами, які повільно пропливали зліва й справа, обіруч протоки завширшки не більше ніж кілометр. Земля завжди й усюди притягує погляди морських мандрівників.
Четверо юних любителів таємниць сиділи на кришці трюмного люка, погойдуючи ногами.
‒ Агов, юнги! ‒ почувся трубний голос боцмана, котрий вигулькнув із-за надбудови. ‒ Вітер ущухає, гайда дути щосили у вітрила, нероби, інакше доведеться нам лягти в дрейф!
Почувся сміх матросів.
‒ Боцмане, твої вітрила вже не врятують, ‒ дзвінко вигукнув у відповідь Деніз, ‒ навіть якщо ти сам дутимеш. Тепер уся надія на кочегарів.
‒ Коли вже ці підсмажені камбали розігріють свою пічку, ‒ пробурчав Фінбар, підходячи до трюму й озираючись.
‒ Веслове судно в наш бік праворуч сто двадцять! ‒ пролунав раптом зі щогли крик стежового.
‒ Цікаво, що це за судно? ‒ пробурчав боцман, вдивляючись у бік великого острова у вказаному напрямку.
Штурман навів підзорну трубу й відразу ж у переговорну трубу викликав капітана.
На палубі заворушилися.
‒ Що там? ‒ запитав капітан, піднявшись на місток разом із Гренфілдом, батьком Делії. З ним капітан часто проводив час, розмовляючи про життя або граючи в шахи.
‒ Великий човен, вісім веслярів і ще кілька людей, здається, з луками та стрілами, ‒ передаючи підзорну трубу, доповів Філікс не без тривоги в голосі.
Усі, хто був на палубі, зібралися біля правого борту, вдивляючись у незнайоме судно. А воно швидко наздоганяло «Климентина», який поволі втрачав хід.
‒ Хто ж це може бути? ‒ здивовано промовив капітан, не відриваючи від очей підзорну трубу.
‒ Будь-хто, ‒ зауважив Гренфілд. ‒ Тутешні острови живуть своїм життям і не визнають материкової влади.
‒ І що це означає? ‒ обернувся до нього капітан. ‒ Це можуть бути пірати?
Його співрозмовник знизав плечима.
‒ Але ж у нас навіть немає зброї, ‒ занепокоївся  капітан.
‒ Треба дізнатися, задля чого вони прибули, ‒ сказав батько Делії. ‒ Я розумію тутешню говірку.
‒ Ось і допоможете нам у цьому, ‒ погодився капітан.
Тим часом невідомий човен наблизився до «Климентина». З десяток темношкірих напівголих острів’ян, що сиділи позаду веслярів, підвелися й спрямували на моряків, які скупчилися біля борту, луки зі стрілами. Гренфілд гучно поцікавився в прибульців, що їм потрібно, й отримав відповідь: «Зупинити судно для огляду».
‒ Однак тут немає ні порту, ні портової влади, ‒ швидко сказав капітанові батько Делії. ‒ Це точно розбійники.
Капітан обернувся, глянув з надією на трубу. З неї віяв лише слабкий димок, а це свідчило про те, що пари ще не підняті й дати хід машині не вдасться. Нічим було й відбитися від острів’ян. На торгових суднах після завершення ери піратства давно вже не тримали ні гармат, ні іншої зброї.
Матроси через спрямовані на них стріли відсахнулися й розсіялися по палубі, а знизу на борт полетіли гаки на мотузках, і з десяток дикунів за мить опинилися на кораблі. Вони взяли мотузку із човна й закріпили її. Один з лучників у чорно-червоній пов’язці на голові заскочив на місток, вихопив ніж і, люто блиснувши очима, звелів зупинити судно. Капітан, зволікаючи, приречено зітхнув і наказав боцманові, який разом з матросами очікував указівок, виконати вимогу. Фінбар засвистів у свисток і гаркнув: «Прибрати вітрила!» Люди на палубі полізли на реї, узялися підбирати й кріпити полотнища вітрил.
Зауваживши, що течія дуже слабка, капітан вирішив не ставати на якір. Це давало можливість швидкого маневру за сприятливого збігу обставин. «Климентин» почав дуже повільно дрейфувати протокою між  островами.
Батько Делії поцікавився в розбійника з пов’язкою на голові, імовірного ватажка, чи потрібні суднові документи. Проте дикун заявив, мовляв, потрібні гроші й цінні речі всієї команди. Так він розкрив остаточно мету збройного візиту.
‒ Він каже, що інакше його люди переб’ють усіх на борту й спалять корабель, ‒ пояснив капітанові добровільний перекладач.
‒ Поясніть їм: щоб зібрати цінності, знадобиться час, ‒ вирішив капітан.
‒ Він сказав, що його люди самі все зберуть.
Ватажок щось крикнув лучникам, які стояли напоготові, ті передали решті, хто сидів у човні, і непрохані гості, об’єднавшись і погрожуючи зброєю, стали зганяти моряків до грот-щогли. Там усім зв’язували руки, ноги й кидали на палубу. Четверо підлітків встигли вислизнути в майстерню й замкнутися зсередини. Крізь дверний ілюмінатор їм було видно, як розбійники розійшлися по приміщеннях, схоже, у пошуках здобичі.
Зв’язаною виявилася вся команда разом з капітаном, окрім механіка й кочегарів. Ті теж замкнулися в машинно-котельному відділенні й далі розводили пари.
Невдовзі сіпнулися двері майстерні, у них почали бити ззовні. Тремтячи від страху, підлітки притихли. Дубові двері не піддавалися, розбійники в ілюмінатор не побачили підлітків, які там сховалися, і відступили.
‒ Це грабіжники, ‒ схвильовано прошепотів Деніз. ‒  О ні! Адже вони зараз заберуть усе цінне! І в нас у каюті, і на містку ‒ годинник, хронометр, підзорну трубу, секстан, картини, гроші в сейфі батька. І Дюка можуть при- бити... о ні!
‒ Старовинну Біблію теж можуть узяти, вона в мене під подушкою, ‒ тривожним шепотом промовив Леон. ‒ Потрібно щось робити!
‒ А що ми можемо т-тут під замком? ‒ похмуро промовив Дей.
Обтяжлива тиша нависла в майстерні тесляра.
‒ Я знаю, що ми можемо зробити, ‒ пролунав раптом голосок Делії, і хлопці з подивом подивилися на дівчисько. ‒  Ми можемо звільнити команду...
‒ Так, і забезпечити їх зброєю, ‒ перебив Дей.
‒ Правильно! ‒ вигукнув Леон, але схаменувся й прикрив рот рукою, продовживши пошепки: ‒ У Бронка тут удосталь заготовок у ящику на кшталт товстих палиць. І його ніж у гнізді он стирчить.
‒ Однак нам не пробратися до грот-щогли, ‒ гаряче заперечив Деніз. ‒ Щойно ми вийдемо, нас відразу  помітять.
‒ А тут ззаду є ілюмінатор, він відчиняється зсередини, ‒ нагадав Леон.
‒ У нього тільки к-кішка пролізе, ‒ не погодився Дей.
‒ І я, ‒ знову подала голос Делія. ‒ І я пролізу. Адже я худенька, чи не так? А ви мені допоможете.
Хлопці приголомшено поглянули на дівчину. Ніяк не очікували від неї такої рішучої сміливості.
‒ Ти що, готова пробратися до команди? ‒ з надією й водночас із недовірою запитав Леон.
‒ Страшно, ‒ зізналася Делія й навіть зіщулилася при цьому. ‒ А що нам залишається робити? Ви ж чули: вони погрожували спалити судно. І спалять разом з усіма нами, щоб не залишилося свідків.
‒ Згода! ‒ вирішив Леон.
Він кинувся до стелажа, вихопив із гнізда ніж теслі в шкіряному чохлі, передав його в руки Делії й заходився відкручувати баранці45 ілюмінатора в тильній частині приміщення. Коли все було готове й Делія, тремтячи від страху, стояла перед розкритим ілюмінатором, Леон раптом упав на коліна й у гарячій молитві попросив у Бога допомоги у визволенні екіпажу та корабля.
Потім Делія простягла руки догори, і троє хлопців почали обережно просувати її в ілюмінатор. Пів тулуба вже було зовні, але раптом справа застопорилася. Заважали шаровари. Хлопці витягли дівчину назад і взялися засувати її вперед ногами. З неабиякими труднощами, бачачи, як морщиться від болю їхня подруга, їм усе ж таки вдалося виштовхнути її худеньке тільце назовні. Вона ляснула на дошки палуби, озирнулася з побоюванням і, досі тремтячи від страху, почала по-котячому пробиратися із затиснутим у руці ножем до грот-щогли, ховаючись за бухти троса, ящики, діжки.
Незабаром вона повернулася з трьома звільненими від мотузок матросами, і хлопці передали їм через ілюмінатор заготовки теслі ‒ з десяток грубезних палиць.
Грабіжників знешкодили палицями, кого де застали зненацька. І дуже скоро всі вони зі зв’язаними руками й ногами валялися на палубі, як і члени команди лише пів години тому. У мішках розбійників виявилися всі цінні речі, які належали судну та екіпажу. На радість Леона, знайшлася й старовинна книга з позолоченим корінцем ‒ Біблія. Дюк виявився неушкодженим: відчувши небезпеку, він забився в якийсь темний куток і залишився непоміченим. А вже як він радів звільненню! Задоволений, виляв хвостом, а потім довго гавкав на зв’язаних розбійників. Капітан, побачивши сина живим і неушкодженим, мовчки обійняв його. Батько Делії притиснув дочку до себе, назвав розумницею й хороброю дівчинкою. З повагою поглядали на Делію й звільнені моряки.
Нарешті капітан велів відрядити на марс стежового, і незабаром той прокричав згори, що бачить ще одне веслове судно. Воно теж наповнене людьми й прямує в бік «Климентина». Це загрожувало новою небезпекою. Вибігши на місток разом зі штурманом і вахтовим матросом, капітан викликав у переговорну трубу машинне відділення й дізнався від механіка, що пара вже на марці й можна давати хід судну.
За хвилину корпус корабля здригнувся, і «Климентин», бурхнувши гвинтом за кормою, повільно рушив уперед. Усі розійшлися по місцях, лише боцман і ще троє матросів з палицями залишилися охороняти розбійників.
Капітан знову зв’язався з механіком і наказав спалити човен розбійників. За кілька хвилин кочегар з вуглярем підняли нагору й висипали в човен за бортом розпалене вугілля зі шлаком. Боцман вихопив із-за пояса ніж, відрізав мотузку, і човен розбійників, ковзнувши уздовж борта, залишився диміти за кормою корабля.
Проте інше веслове судно швидко наближалося до «Климентина», який ще не встиг набрати хід. Моряки знову зійшлися на палубу й з тривогою стежили за черговими піратами. А ті, обійшовши запалений човен, були вже недалеко від корми судна.
‒ Боцмане! ‒ крикнув капітан і промовистим жестом указав за борт. ‒ Тільки розв’яжіть, щоб не потонули!
Фінбар і троє матросів узялися обрізати розбійникам одному за іншим їхні пута й викидати непроханих гостей у море. Піратів, котрі борсалися у воді, стали підбирати прибульці на човні. Його рух сповільнився, і «Климентин», набираючи хід, почав віддалятися від негостинних жителів Сумбаку.
‒ Ось вам і жертви, яких за їхньою ж власною провиною викидають у море, ‒ глибокодумно промовив Деніз.
‒ Задля добробуту корабля та його к-команди, ‒ додав Дей.
Усі четверо юних мореплавців стояли на кормі в променях призахідного сонця й дивилися на цю незабутню картину щасливого кінця, до якого, так уже сталося, і самі доклали руку. Особливо Делія, яка виявилася напрочуд сміливою. Вона досі тремтіла ‒ чи то ще від страху, чи то від надвечірньої прохолоди. Дівчина обережно притулилася до Леона, намагаючись зігрітися. А він нерухомо стояв,  завмерши від такої несподіванки.
Розділ 13
Страшно?
Вибравшись із ланцюга небезпечних островів, «Климентин» нарешті вирвався у відкритий океан. Він ішов під усіма вітрилами зі згаслим котлом, злегка похитуючись з одного борту на інший. Зворотний курс до Ділігана лежав осторонь від шляху, яким корабель ішов до Кайкуліо.
Команда відійшла від піратських потрясінь, і кожен виконував свої звичні обов’язки. Леон уже звично намивав шваброю верхню палубу, а Дей орудував важелем насоса. Сонце сховалося в туманному серпанку, пекуча спека спала. Довкола не було нічого примітного, усюди тільки безкраї океанські води.
Швабра ледь не наткнулася на ноги в синіх шароварах і легких сандалях. Леон підняв голову. Делія з усмішкою спостерігала за його роботою. Він зупинився.
‒ Ти чого тут?
‒ А дай-но мені цю штуку, я теж хочу помити підлогу.
Леон усміхнувся:
‒ Ця штука називається шваброю, і підлоги на кораблі немає, тільки палуба.
‒ Ну й нехай. Будь ласка, дай мені цю швабру.
‒ Спробуй, якщо так аж кортить! ‒ Леон передав Делії свій «інструмент» і відступив убік.
Дівчина почала невміло возити важкою шваброю по дошках, і ця робота коштувала їй чималих зусиль.
‒ Навіщо її мити щодня? Вона ж і так чиста, ця палуба! ‒  з легким роздратуванням пробурчала дівчинка, важко  дихаючи.
‒ Я теж запитував про це в боцмана, ‒ сказав Леон. ‒  А він пояснив: щоб не розсихалися дошки без води й не було проточин.
‒ Доню, я бачу, ти вже найнялася тут матросом, ‒ почули підлітки голос Гренфілда, який підійшов до них.
Делія зупинилася, відкинувши зі спітнілого лоба пасмо волосся.
‒ А ким я ще можу найнятися тут, тату?
‒ Ну, помічником капітана, наприклад, ‒ усміхнувся батько дівчинки. ‒ Ти ж уже керувала цим кораблем.
‒ Ти все жартуєш? А я б хотіла. Якщо допоможеш мені вивчитися на штурмана.
‒ О, і тоді ти станеш першою в історії жінкою-капітаном.  А я пишатимуся своєю донькою.
‒ А мені тато розповідав, що зустрічав жінок-шкіперів, ‒  сказав Леон, ‒ десь далеко на Півночі. Вони керують шхунами. Здається, поштовими, ‒ він повернувся до дівчинки й додав: ‒ Делько, а ти що, і справді хотіла б стати  морячкою?
‒ Мені подобається в морі, ‒ ухильно відповіла Делія, повертаючи Леонові швабру. ‒ І мене не захитує.
‒ А пірати хіба не лякають? ‒ запитав батько.
‒ Лякають, ‒ зізналася донька. ‒ Але ж і з ними, виявляється, можна впоратися.
‒ Так, ви, юнги, великі молодці, ‒ натхненно сказав Гренфілд. ‒ Без вашої допомоги наше плавання могло б завершитися трагічно.
‒ Це все вона, ‒ кивнув Леон у бік Делії, знову взявшись за швабру. ‒ Ми тільки допомагали.
‒ Ось що. Заходьте сьогодні ввечері до нас у каюту, ‒  запропонував Гренфілд. ‒ Усі втрьох. Вип’ємо чаю,  поговоримо.
Після цих слів він повернувся в надбудову, а Делія вже за хвилину була біля Дея.
‒ Що ти робиш?
‒ Хіба ти не бачиш? Воду відкачую, ‒ не відриваючись від роботи, пробурмотів Дей, важко дихаючи.
Вода в міру погойдування, булькаючи, виливалася з труби звідкись знизу й тонким струмочком стікала через палубу за борт.
‒ А навіщо?
‒ Як навіщо? Щоб корабель не потонув.
‒ Як це?
‒ Як, як... Т-тесля розповідав, що корпус поступово розхитується, а через щілини між дошками потрапляє вода. Якщо її не відкачувати, вона збереться на д-днищі, може виступити звідти й залити все...
‒ А дай-но мені покачати.
‒ Тобі не впоратися ‒ силоньки замало.
‒ Ну будь ласка!
‒ Гаразд, спробуй.
Дей поступився дівчині місцем біля рукояті. Вона потягнула її вгору, але нічого не змінилося. Тоді Делія повисла на ній, підігнувши ноги під себе, і рукоять подалася вниз. Витягнути її знову вгору не вдалося.
‒ Це правда, мені не впоратися, ‒ розчаровано промовила дівчина й знову поступилася місцем Деєві. ‒ Тато кличе вас трьох увечері до нас у каюту.
‒ А навіщо? ‒ запитав Дей, беручись орудувати важелем.
‒ Просто так, ‒ знизала плечима Делія, ‒ поговорити, попити чаю. Ви йому сподобалися. Прийдете?
‒ Напевно. Я-як хлопці вирішать.
Увечері друзі зібралися в маленькій лоцманській каюті. Вони побачили там двоповерхове металеве ліжко, невеликий стіл, два стільці, шафу-рундук і підвісну гасову  лампу.
Хлопчики дізналися, що батько Делії служив заступником керівника торгової компанії в її представництві в Кайкуліо. Його сім’я провела там три роки. Мама Делії захворіла на тропічну лихоманку й померла рік тому.
Гренфілд розповів, що він чув про те, як Леон з Деєм опинилися на кораблі. Це дуже зацікавило його, і тепер він попросив хлопців докладніше розповісти про свої морські пригоди. А слухаючи, з подивом хитав головою й щось нашвидкуруч записував.
‒ Те, що сталося з вами, приголомшує! ‒ сказав він нарешті. ‒ Особливо той факт, що ви зважилися на ризиковану морську подорож, полюючи за таємницями.
Юнги скромно опустили голови.
‒ І навіть залучили до свого товариства таємниць Деніза, а тепер ‒ і мою дочку...
‒ Ніхто мене не залучав, ‒ заперечила Делія. ‒ Я сама долучилася. Просто сказала, що теж знаю таємниці корабля.  А сьогодні я дізналася ще одну таємницю, ‒ загадково додала дівчинка, звертаючись до хлопців, ‒ від тата.
‒ Так? Яку? ‒ нетерпляче запитав Леон.
‒ Ну... Це його таємниця.
‒ Що ж, розкрию вам її, ‒ усміхнувся Гренфілд. ‒ Річ у тім, що про ваші пригоди я збираюся написати книгу. Тому й розпитував вас про все так докладно.
‒ І як вам ця таємниця? ‒ засяяла Делія.
‒ Та нас з-засміють, ‒ пробурмотів Дей.
‒ Думаю, навпаки, вам заздритимуть, ‒ заперечив батько дівчинки. ‒ Утім, нехай це вас не бентежить. Я можу змінити ваші імена й назву судна.
‒ А про доньку вашу буде сказано в цій книзі? ‒ поцікавився Деніз.
‒ Думаю, так. Її вчинок під час нападу піратів, звичайно, гідний пера.
‒ Вона хоробра, ‒ підтвердив Леон.
‒ Я боягузка, ‒ тихо сказала Делія. ‒ Знали б ви, як мені було страшно!
‒ Боягузка не наважилася б на таке, ‒ підбадьорив її тато. ‒  Адже ти не боїшся навіть спати тут на верхньому ліжку, ‒ усміхнувся він.
‒ Так, не боюся, ‒ кивнула дівчинка й додала, викликавши загальний сміх: ‒ Але мені страшно.
Це «не боюся, але мені страшно» хлопці побачили на власні очі наступного дня. Після робіт юнги разом із Денізом забралися на марс, як це часто бувало. Згори вони милувалися відблисками моря під косими променями призахідного сонця й теревенили на різноманітні  теми.
Судно йшло поволі на ледь помітному вітерці, і хитавиці не відчувалося. Це й тішило друзів, адже під час хитавиці корабель «розмахував» щоглами, і сидіти нагорі, а тим паче вилазити туди по вантах не викликало задоволення, та й становило небезпеку.
Унизу щось зашаруділо. Хлопці звісили голови й обімліли: вони побачили дві косички прямо під майданчиком. Делія намагалася залізти на марс. Але ж до цього вона навіть до вант наближатися боялася. Лише із заздрістю поглядала на спритних юнаків.
‒ Делько, ти чого?.. ‒ пробурмотів Деніз, який отямився першим. ‒ Ти як це... залізла?
‒ Допоможіть, ‒ пропищала дівчинка.
Хлопці схаменулися, схопили її за руки й витягли на майданчик. Вони й утрьох тут насилу поміщалися, а тепер стало так тісно, що всі четверо змушені були сидіти, щільно притулившись одне до одного й міцно тримаючись за снасті. Леон відчув, як Делія тремтить, і, скосивши очі, помітив її переляканий погляд.
‒ Ти чого тут? ‒ запитав Леон так м’яко, як тільки міг.
‒ Я... я хотіла дізнатися, чи не страшно вам тут, ‒ промовила Делія.
‒ Дізналася?
‒ Мені самій дуже страшно, ‒ схлипнула вона.
‒ А тато знає?
‒ Дуже сваритиме, якщо побачить.
‒ Треба спускатися, доки не побачив, ‒ порадив Деніз.
‒ Я боюся, ‒ знову схлипнула Делія, поглянувши вниз.
‒ Нічого, Делько. Залазити не боялася ‒ не бійся й с-спускатися, ‒ намагався заспокоїти її Дей. ‒ Ми тобі допоможемо.
‒ Але як? ‒ ледь не панікуючи, вигукнула дівчинка.
‒ Пропоную так, хлопці, ‒ мовив Леон. ‒ Я йду першим, Делька сідає мені на плечі, тримається за вантіни46, а ти, Дейку, спускаєшся по сусідній ванті й підтримуєш її однією рукою, щоб не боялася.
‒ Мені все одно страшно, ‒ пропищала дівчинка.
‒ Тоді знімати тебе звідси доведеться матросам, ‒ попередив Деніз.
‒ Як це? ‒ злякано запитала Делія.
‒ Обв’яжуть тебе альтанковим вузлом47 і через блок почнуть опускати, як діжку, у трюм, ‒ пояснив Деніз. ‒ А команда на палубі дивитиметься й сміятиметься з тебе.
‒ Гаразд, злізу з вами, ‒ приречено погодилася Делія, досі міцно тримаючись за снасті.
Спуск завершився успішно. Батько не помітив цієї доньчиної витівки.
І коли хлопці вже стояли на палубі, Леон, поклавши руку на її худеньке плече, сказав:
‒ І все-таки ти хоробра, Делько.
‒ Справді? ‒ прошепотіла вона, й іскринки радості спалахнули в її очах.
Розділ 14
Корабельна аварія
Чого ніхто не очікував на «Климентині», так це сильного шторму в таку літню пору. Він налетів зі сходу так швидко, що команда під крики й лайку боцмана ледь встигла прибрати вітрила, побачивши густу небесну імлу, що насувалася з правого борту. Лише штормові вітрила залишили на щоглі, щоб хоч якось утримуватися впоперек хвилі.
Боцман з матросами квапливо задраїли всі люки ‒ вентиляційні, світлові ‒ і всі двері, що виходили на головну палубу. На корабель з плавучим якорем, що дрейфував в океані, почали обрушуватися важкі гребені хвиль. Штурман і кермові матроси прив’язали себе до стійок, щоб не змило за борт. Капітан звелів розпалювати вогні в котлі й піднімати пари.
Юнгам наказано було не висовувати носа нагору, тож Дей з Леоном сиділи в житловому трюмі, не на жарт злякавшись струсів корпусу від хвиль, які люто били у вилиці судна, коли ніс «Климентина» то злітав угору, то різко падав униз.
До вечора вдалося запустити машину. Однак її сил вистачало лише на те, щоб допомагати судну стійкіше триматися проти хвиль. А вони будь-що намагалися розвернути корабель бортом і перекинути його. Морські шторми завжди силкуються зруйнувати й утопити все на своєму шляху.
Капітан у водонепроникному плащі з капюшоном невідступно стояв на містку, який заливало водяними вихорами, і спостерігав за дрейфом. Штурман доповів йому про те, що судно надто зносить у невідомий йому район: на карті дані цих широт виявилися мізерними.
Так у тривозі під виття вітру й удари хвиль минуло дві доби. На третій день уночі «Климентин» раптом гучно здригнувся й почав кренитися. Усередині загуркотіло, затріщало, почулися тривожні вигуки. І корабель, зі скрипучим стогоном завалюючись на лівий борт, почав осідати кормою. Тріснули бортові дошки, у щілини ринула вода.
‒ Налетіли на рифи! ‒ почулися тривожні вигуки, і всі кинулися поспіхом вибиратися на верхню палубу. А там ‒ темрява, крики, біганина... Хтось побіг до шлюпок, інші почали хапати рятувальні жилети...
Раптом судно зупинилося й завмерло, накренившись.
Світало, вітер поволі вщухав. Усі, хто був на верхній палубі, побачили неподалік темну пляму ‒ схоже, це був невідомий острів. Почулися команди: «Спустити шлюпки», «Усім залишити корабель, захопивши все необхідне для виживання на острові».
Леон з Деєм у метушні нічого не встигли взяти із собою й спустилися в шлюпку, тремтячи від холоду та страху прямо так, у чому були. Деніз сидів у човні, міцно притискаючи до себе Дюка.
До всіяного підводними каменями лісистого узбережжя обережно наближалися шлюпки, яких підганяло хвилею прибою. Однак обидві вони, переповнені людьми й речами, натрапили на камені. Тріск, вода знизу й зверху! Моряки стрибали у воду, де глибина була по груди, і вибиралися на піщаний берег.
Вони стояли на піску, мокрі з голови до ніг, пригнічені, не в змозі відвести очей від бідного «Климентина», який застряг за 400-500 метрів від берега. Корабель майже розколовся навпіл. Корма осіла глибоко у воду, а носова частина височіла, спираючись на підводні скелі. Тріпотіли на щоглах шматки штормових вітрил, які не встигли прибрати. І вже не диміла чорна труба, що косо нависла над водою.
Капітан у своєму мокрому плащі наказав штурманові перевірити, чи всі врятовані. Виявилося, що всі. З похмурими обличчями вони стояли на незнайомому березі, озираючись навсібіч. Зрештою вирішили розвідати, наскільки великий острів, чи є поблизу прісна вода, а в лісі ‒ якась пожива й матеріали для облаштування житла.
У похід вирушили боцман, тесляр і Гренфілд-перекладач із групами матросів. Дітям на розвідку піти не дозволили. Вони понуро бродили вчотирьох уздовж окраїни лісу, сподіваючись знайти щось корисне.
Однак берег виявився пустельним, а все корисне залишилося на «Климентині». Дістатися ж до нього здавалося тепер нереальним: між кораблем і берегом на рифах вирували невгамовні хвилі. Шлюпкам тому й довелося обходити рифи стороною, і обхідний шлях був довгим – не менше ніж три кілометри. Словом, потрапити на судно не було на чому.
Розвідувальні групи повернулися ближче до вечора.  З’ясували, що цей таємничий гористий острів безлюдний і за формою нагадує трикутник. Один кут ‒ це мис, що глибоко врізається у відкрите море. Недалеко від місця висадження є струмок. Траплялися й рідкісні дерева з невідомими маленькими плодами. Брати їх не наважилися: у тропіках буває чимало отруйних рослин. У центрі острова побачили гору-вулкан зі слідами випаленої землі та виверженої лави. Усіх насторожили здригання землі поблизу гори й глухий клекіт десь усередині неї. Утім, усім урятованим тепер стало зрозуміло, чому хитнулася земля під ногами невдовзі після їхнього висадження: поруч був активний вулкан!
З усього виходило, що вижити якийсь час можна лише завдяки риболовлі й тим залишкам харчів, які були на кораблі. І це лише в тому разі, якщо комору не затопило та якщо знайдеться спосіб дістатися до судна. Однак невідомо, наскільки міцно «Климентин» сидить на каменях і чи не розвалиться він будь-якої миті, ідучи на глибину. Уже зламалася й упала фок-щогла, і лише осиротіло стирчали похилені грот-щогла й чорна труба.
Тим часом моряки наносили з лісу сухих гілок, розпалили багаття, а коли стемніло, почали абияк укладатися спати. Було чутно зітхання, сердиті вигуки й невтішні розмови про майбутнє, яке бачилося безпросвітним і, найімовірніше, загрожувало загибеллю. Якщо не через голод, то через тропічні хвороби або виверження вулкана.
Незначною була й надія на порятунок. Матроси чули, як штурман повідомив механікові, що острів, схоже, лежить осторонь шляхів морських суден. Отже, навіть дим великого сигнального багаття ніхто не помітить. Тому, хоч моряки від часу й вдивлялися мимоволі в безрадісну далечінь пустельного моря, нічого рятівного помітити там, правду кажучи, і не сподівалися.
На ранок усі заходилися облаштовувати собі житла. Об’єднувалися групами, будували курені, навіси. Делія з Денізом оселилися у великому курені разом з капітаном і Гренфілдом. Тесляр у своєму наметі з бамбука й пальмового листя прихистив юнг, які допомагали йому в спорудженні. Рятувало те, що ніч була тепла, а день ‒ спекотний. Проте літо добігало кінця, а що їх чекало далі – тропічні бурі, зливи, холоднеча? Цього ніхто не знав, і страшно було навіть думати про майбутнє. У загальному настрої трьох десятків мореплавців-бідолах, які опинилися на дикому пустельному острові, простежувалася цілковита безвихідь.
Четверо юних друзів, зібравшись разом, почувалися пригнічено й мало розмовляли. Вони лише обговорювали, що можна вигадати, щоб вижити й урятуватися. Однак нічого путнього їм на думку не спадало. Хлопці помітили, що Леон час від часу невідривно дивиться в бік «Климентина». А іноді усамітнюється й стоїть на колінах, схиливши голову в молитві.
За багато тижнів плавання його вперше огорнула туга за домом, а з нею ‒ і сором за свою втечу.
Хлопці помітно змарніли. Вони недоїдали. Як і всі, харчувалися із запасів, які танули на очах: кілька мішків сухарів похапцем захопив із судна вгодований кок з помічником.
Делія часто не могла стримати сліз.
Біля деяких багать запахло смаженою рибою.
Якось рано-вранці, доки тесля ще спав у купі сухої трави, яка слугувала йому постіллю, юнги вирушили ловити між каменів рідкісну дрібну рибку. Із собою вони прихопили плетені сітки. На березі на них уже чекали Деніз, Делія й Дюк. Коли хлопці увійшли у воду й почали встановлювати пастку, Леон, не сказавши ні слова, раптом побіг у бік рифів, кинувся у воду й поплив до «Климентина». За ним рвонув і Дюк, але зупинився біля води й, крутячи головою, з подивом стежив за хлопцем.
Друзі завмерли від несподіванки й лише запитували одне в одного: «Чого це він?» Потім схаменулися й поквапилися до того місця, де Леон кинувся у воду й звідки за ним так занепокоєно стежив Дюк. Усі троє мовчки спостерігали за тим, як, борючись із бурунами, їхній друг плив до корабля. Декілька разів голова Леона то ховалася, то знову виринала з води. Друзі не знали, що робити, і лише безпорадно озиралися.
Нарешті фігура юнги промайнула в тому місці, де носова половина судна частково стирчала з води. Він виліз на палубу й зник з поля зору.
У таборі почулися голоси, почали прокидатися й виходити з куренів члени команди. Хтось прямував до води, сподіваючись зловити рибинку на сніданок.
‒ Може, покликати когось? ‒ нерішуче промовила  Делія.
Хлопці не встигли їй відповісти, як у далечині знову вигулькнула постать Леона. Він тримав у руці якийсь предмет. Обережно спустився у воду й поплив назад до берега, піднявши одну руку зі згортком над водою. Тепер йому було важче плисти. Він частіше змахував рукою, постійно випльовував морську воду, яка потрапляла до рота. Часом він зовсім зупинявся, лише тримаючись на поверхні, щоб відпочити.
‒ Він же пот-тоне! ‒ прошепотів Дей.
Не витримавши, він скинув із себе куртку, кинувся у воду й поплив назустріч товаришеві. Невдовзі друзі пливли поруч, а Дей підтримував руку Леона, у якій був згорток. Денізові з Делією було добре видно, як важко хлопці боролися з неспокійним виром води.
‒ Вони ж можуть захлинутися! ‒ жалібно пискнула Делія.
Вона швидко зняла із себе шаровари, і її тоненькі ніжки в білих панталонах задріботіли до води. За хвилину дівчина вже пливла до хлопців.
На березі скиглив Дюк, не зводячи очей з плавців, а Деніз зітхав, сварячи себе за те, що досі не навчився плавати.
Помітивши недобре, до води підійшли тесля з матросом. Уже троє юних друзів борсалися у воді, дуже повільно просуваючись до берега.
‒ Кинь те, що в тебе в руці! ‒ крикнув матрос Леонові.
‒ Не кине, ‒ переконано заперечив Бронк. ‒ Я знаю, що він рятує, готовий посперечатися на свої останні черевики!
Тесляр попрямував до води, але матрос швидко зупинив літнього моряка, сам увійшов у воду й поплив на допомогу дітям.
Опинившись нарешті на березі, промоклі друзі знеможені опустилися на пісок. Леон був дуже блідий. Він лежав, важко дихаючи й притискаючи до себе парусиновий згорток. Дюк від радості почав облизувати дітей.
‒ Агов, а що це в нього? ‒ звернувся матрос до Бронка.
‒ Він урятував Біблію, ‒ схвально пояснив той.
‒ Що? ‒ здивувався матрос. ‒ Через книгу він ризикував потонути?
‒ Тобі не зрозуміти, ‒ похитав головою тесля.
‒ А я вже вирішив, що він поплив на пошуки сухарів, ‒ розчаровано протягнув Деніз. ‒ А виявляється, лише за книгою.
До берега вже поспішали інші на чолі з капітаном і  Гренфілдом.
Розділ 15
Порятунок
Наступні два дні Леон не виходив з куреня й не випускав з рук Біблії. Він гортав її, ніби щось у ній шукаючи. На заклики друзів сходити в ліс у пошуках поживи він не відгукувався. Зловити рибу новоспеченим острів’янам вдавалося дедалі рідше. Голодні, одні бродили серед заростей, шукаючи бодай щось їстівне на кшталт корінців, стебел якихось очеретів, нетвердої кори дерев. Інші байдуже сиділи або лежали у своїх укриттях. І всі з острахом прислухалися до глухого підземному гуркоту вулкана, розташованого неподалік, і здавалося, що багато хто вже втратив будь-яку надію на порятунок і очікував неминучого кінця.
Усі з болем дивилися на «Климентина». Його кормова частина майже повністю пішла під воду, а носова половина ще більше нахилилася, готова будь-якої миті перекинутися. Тому ніхто більше не ризикував підібратися до судна, яке поволі йшло на дно. Та й що ще можна було знайти в майже затонулому кораблі!
Друзі прийшли до Леона, щоб покликати його на риболовлю. Він був дуже схвильований, очі його горіли. Не слухаючи друзів, хлопчик запропонував їм помолитися про порятунок.
‒ Я постійно молюся, ‒ сказав Леон, ‒ але потрібно обов’язково ще й разом молитися! Ставайте на коліна, якщо вірите, що врятуватися можливо й що є Бог, Котрий нам допоможе!
Ці слова пролунали так рішуче й переконливо, що Дей, а за ним і Делія покірно стали на коліна. Деніз залишився стояти, з подивом спостерігаючи за тим, що відбувається.
‒ Якщо ви запитаєте в інших, хто нам може тут допомогти, то почуєте у відповідь: «Ніхто», ‒ почав Леон. ‒ Проте це неправда!
Хлопчик розгорнув Біблію в тому місці, де лежала закладка – невеликий зелений листочок. Під помітно відчутний гул, що лунав з-під землі, він прочитав слова Святого Письма:
‒ «Бог для нас ‒ охорона та сила, допомога в недолях, що часто трапляються, тому не лякаємось ми, як трясеться земля, і коли гори зсуваються в серце морів», ‒ Леон поглянув на друзів і запропонував: ‒ Помолимося, щоб Бог урятував нас!
Помітивши деякий сумнів в очах Дея й Делії та здивоване обличчя Деніза, Леон тихо промовив:
‒ Я чомусь вірю, що Бог і справді допоможе нам. А ви?
Деніз стояв мовчки. Дей і Делія лише покірно опустили голови, теж не промовивши ні слова.
‒ Нам потрібно повірити! ‒ продовжував Леон, розгорнувши Біблію в тому місці, де була друга закладка. ‒ Ісус сказав: «І все, що попросите в молитві з вірою, ‒ одержите».
Потім Леон проголосив гарячу молитву з проханням до Господа врятувати всіх, хто опинився в біді на цьому острові. Він нагадав Богові про Його обітницю допомогти у відповідь на молитву з вірою.
Залишок дня Леон провів, обходячи курені й навіси. Він просив моряків не впадати в розпач, але молитися Богові про порятунок від загибелі на цьому острові, зачитував їм ті самі слова з Біблії. Дей і Делія супроводжували Леона, а він молився разом з усіма охочими. Одні слухали юнгу байдуже з відчуженим поглядом, інші починали ворушити губами, тихо молячись. У деяких слухачів з’являлися в очах іскорки надії...
Минула ще одна ніч, така ж тривожна, як і попередні.
Ближче до обіду наступного дня в таборі раптом почулися радісні вигуки: «Корабель! Корабель!»
Не вірячи своїм вухам, усі поквапилися до берега: хто ще мав сили, той біг, а знеможені від голоду повзли піском. Біля далекого мису виднівся крихітний корабель.
Моряки почали махати руками, кричачи: «Сюди! Ми тут!» Хтось підкинув у багаття зелених гілок ‒ і блакитний дим, клубками злітаючи догори, став сигналом для корабля...
Незабаром усіх «климентинців» двома шлюпками переправили на вітрильник, що дрейфував віддалік берега. Там усіх розмістили, де змогли, і судно під усіма вітрилами рушило геть від вулканічного острова. Нарешті залишки пароплава зникли з очей.
Капітана «Климентина» разом із сином, Гренфілда з дочкою та двох юнг розмістили у великій капітанській каюті. Виявилося, що судно прямує до порту, шлях до якого лежав повз Діліган.
Наступного дня четверо юних друзів, які ледь стояли на ногах від виснаження та втоми, нарешті оговталися й трохи освоїлися. Вони розповіли капітанові-рятівникові про «Товариство корабельних таємниць» і, користуючись нагодою, запитали, чи є якісь таємниці в його корабля. Капітан здивувався й попросив розповісти про таємниці «Климентина», які вдалося розкрити членам товариства.
Друзі навперебій узялися розповідати про їхні пригоди, а насамкінець Леон додав:
‒ Є й остання таємниця, яку нам поки що не вдалося розкрити. Чому охоронець нашого пароплава, святий Климентин, не допоміг нам і не вберіг корабель від катастрофи?
Вислухавши хлопців, капітан задумливо похитав головою:
‒ Що ж, у такому разі в мене для вас є ще одна таємниця. Вона стосується того, що сталося зі мною на цьому кораблі два дні тому. Ми йшли своїм курсом, і раптом я помітив удалині острівець. Він лежав осторонь від нашого шляху. Я відвернувся від нього, але несподівано щось спонукало мене наблизитися до острова й подивитися, що там. Просто так, ні з того ні з сього! Я зовсім не збирався туди. Та все ж таки чомусь завернув до острова. І що ви думаєте? Я помітив димок від вашого багаття й залишки «Климентина». Ось вона, таємниця!
Леон усміхнувся:
‒ А ми знаємо, як розгадати вашу таємницю.
‒ Ну ж бо! ‒ зацікавився капітан.
‒ Бог відповів на наші молитви про порятунок від загибелі на цьому острові. Адже Він обіцяв у Своїй Книзі допомагати тим, хто вірить у Нього, ‒ цієї миті Леон указав рукою на Біблію, яка лежала в нього на ліжку. ‒ Це Бог спонукав вас звернути до острова!
Епілог
Корабель, який урятував команду «Климентина», став на якір на рейді Ділігана. Усіх шлюпками переправили на берег. Тут їх зустріли портова влада, митниця, прикордонники. А двоє місцевих юнаків, запримітивши знайомих їм Леона й Дея, побігли попередити їхніх батьків про повернення хлопців.
Прощаючись після завершення портових формальностей, урятовані мореплавці вдячно поплескували Леона по плечу.
‒ Завдяки твоїм молитвам ми тут, ‒ говорили йому матроси.
Міцно тиснули руки юнгам штурман, механік, тесля й капітан з Гренфілдом. Боцман гучно поплескав хлопців по спині й сказав, як завжди: «Не очікував від мальків!» А потім несподівано міцно, по-ведмежому, обійняв Леона. Погладивши свій видатний ніс, він лукаво підморгнув хлопцям:
‒ Приходьте до мене помічниками на новий корабель.
Це відбувалося на тому ж причалі, з якого Леон і Дей потай пробралися на «Св. Климентин».
Делія, прощаючись, несподівано поцілувала Дея в щоку. Той відразу зашарівся. А Леонові вона простягнула клаптик паперу й зніяковіло промовила:
‒ Моя адреса. Напиши мені, якщо захочеш.
Деніз довго трусив руки двом своїм друзям. Потім він указав на згорток з Біблією під пахвою в Леона й зніяковіло запитав:
‒ А що, Леонку, і справді в ній можна дізнатися, як спастися?
‒ Справді, Денізку.
Із цими словами Леон несподівано простягнув згорток другові:
‒ Тримай. Нехай ця Біблія тепер буде з тобою!
Правила поведінки  на судні
На кораблях заборонено:
—  Підніматися на судно й сходити з нього інакше, ніж призначеними для цього трапами, спускатися за борт і стрибати на сусідні судна.
—  Підніматися без потреби на щогли, надбудови, стріли та прилади, що виступають за борт.
—  Сідати на предмети, не призначені для цього.
—  Умикати й вимикати механізми та прилади без спеціального дозволу.
—  Купатися за бортом або прати білизну з борту, трапа чи шлюпки.
—  Сушити речі в не призначених для цього місцях.
—  Грати в азартні ігри, уживати алкогольні напої.
—  Перевозити без дозволу капітана сторонніх осіб і їхній вантаж.
—  Відчиняти ілюмінатори під час руху судна або в нічний час на стоянці.
—  Приймати будь-який вантаж без дозволу вахтового помічника капітана.
—  Викидати за борт сміття, харчові відходи, відкачувати нафтопродукти.
—  Відволікати неслужбовими розмовами вахтових.
—  Тримати на судні вогнепальну зброю та боєприпаси до неї.
—  Зберігати в житлових приміщеннях вибухові, легкозаймисті, отруйні та пожежонебезпечні речовини.
—  Користуватися позаштатними електроприладами.
—  Зачиняти каюти на замок, якщо ілюмінатори в них не задраєні.

1 Ланцюговий ящик –підпалубне приміщення в носовій частині корабля, обладнане для укладання якірних ланцюгів.

2 Бушприт –  дерев’яний брус, що виступає з носової частини вітрильного судна під певним кутом; до нього кріпляться носові косі вітрила

3 Форштевень –  передня найміцніша конструкція носової частини судна у вигляді сталевої балки.

4  Лоцманський бот – невелике однощоглове судно, яке використовується для чергування лоцманів, проведення кораблів і передавання лоцмана «з борту на борт».

5 Клотик – шляпка на верхівці щогли.

6 Планшир –  захисний гори- зонтальний об- від з дерев’яних  брусів або сталевих полиць на краях палуби судна.

7 Надбудова – закрита споруда на головній палубі судна.

8 Дрейфити –  морським жар- гоном «боятися».

9 Фордевінд –
вітер ззаду.

10 Ходовий міс- ток – місце управ- ління судном.

11  Реї –горизон- тальні дерев’яні круглі бруси, які висять упопе- рек щогли й до  яких кріпляться  вітрила.

12 Клівер – трикутне вітрило.

13 Фок-щогла – перша від носа щогла.

14 Галс – курс судна щодо вітру.

15 Корма – задня частина судна.

16 Салага – жар- тівливо-зневажливе прізвисько недосвідчених молодих матросів.

17 Морський вовк – бувалий, досвідчений моряк.

18 Анкерок – бак- лага для зберігання питної води.

19 Брашпиль – палубний механізм із двигуном для спускання та піднімання якоря.

20 Бухта – скрутка каната.

21 Кітель – формена куртка із стоячим коміром.

22 Склянки – сигнали, які від- бивають у корабельний дзвін кожні 30 хв.

23 Рангоут – круглі дерев’яні балки та сталеві труби, що становлять частину оснащення судна й призначені для несення вітрил.

24 Кіль – поздовжня балка нижньої частини судна, що є його головним кріпленням.

25 Пайол –  знімний дерев’яний настил на дні судна.

26 Бурун – навальна піниста хвиля.

27 Штормтрап –  мотузкова драбинка з дерев’яними сходинками.

28 Грот-щогла –  друга від носа щогла.

29 Такелаж – загальна назва всіх снастей на судні.

30 Розводити пари – готувати котел до дії, бу- ти готовим вирушити в путь.

31 Вагонетка –  невеличкий ва- гончик для перевезення вантажу.

32 Цебер –  велике відро.

33 Камбуз –  кухня на кораблі.

34 Кок – кухар на кораблі.

35 Рундук – шафа для одягу.

36 Ванти – канати для кріплення щогл і піднімання по них.

37 Марс – май- данчик на щоглі вітрильного корабля, з якого стежать за горизонтом та управляють вітрилами.

38 Книця – трикутна кріпильна деталь.

39 Картівка – круглий диск у морському компасі з позначеними кутовими градусами.

40 Релінг — огорожа борту у вигляді стійок із тросами.

41 Кільова хитавиця –  погойдування судна під час перевалювання носом через хвилю.

42 Бом-брам-стеньга –  одна із складових частин щогли великого вітрильного судна.

43 Юферс – круглий дерев’яний блок із трьома отворами.

44 Штаг-карнак – трос, натягнутий між щоглами.

45 Баранець –  фігурний гвинт  із різьбою для  щільного притискання ілюмінатора  під час його закривання.

46 Вантіни – снасті, розкріплені між бортами та щоглою; разом з мотузковими сходами утворюють ванти.

47 Альтанковий вузол – морський вузол, що дозволяє сидіти в ньому, висячи на канаті.

Довідник юного мореплавця

1

2

3

4

8

10

5

9

6

7

МОРСЬКІ ВУЗЛИ

1. Альтанковий
2. Подвійний альтанковий
3. Гачний
4. Стремено
5. Бочковий
6. Простий напівштик
7. Самозатягувальний
8. Простий рухомий
9. Ковзна вісімка
10. Плоский

Семафорна абетка

Прапори Міжнародних звід сигналів

Альфа: «Я опустив водолаза, тримайтеся осторонь і йдіть  малим ходом».
Браво: «Я на завантаженні (розвантаженні) або з небезпечним вантажем на борту».
Чарлі: «Так» (стверджувальна відповідь).
Дельта: «Дотримуйся дистанції,  я маневрую».
Еко: «Повертаю праворуч».
Фокстрот: «Я втратив керування і зв’язок».
Гольф: «Мені потрібен лоцман».
Хотел: «На борту лоцман».
Індіа: «Повертаю ліворуч».
Джулієт: «У мене на борту  пожежа й небезпечний вантаж, тримайтеся на відстані».
Кіло: «Я хочу зв’язатися з вами».
Ліма: «Зупиніться негайно».
Майк: «Я припинив рух».
Новембер: «Ні»  (заперечна відповідь).
Оска: «Людина за бортом».
Папа: «Судно збирається в море, усім бути на борту».
Кебек: «На моєму судні всі здорові, прошу звільнити мене  від карантину».
Роуміо: «Прийнято».
Сієра: «Мої двигуни працюють  на задній хід».
Тангоу: «Тримайте дистанцію,  я несу трал».
Юніформ: «Ви прямуєте до небезпеки».
Вікта: «Прошу допомоги».
Уїскі: «Мені потрібна медична допомога».
Ексрей: «Припиніть свої дії й спостерігайте за моїми сигналами».
Янки: «Я піднімаю якір».
Зулу: «Мені потрібен буксир».

Білий           Синій         Червоний        Жовтий          Чорний

Ігор Чесноков
Корабельні таємниці
Відповідальний редактор Становкіна М.
Художник Степаненко О.
Дизайн Сибир С.
Перекладач Лунгу Ю.
Редактор Борисовська Г.
Коректура Лунгу Ю.
Верстка Романко Т.
Відповідальна за друк Грицюк Т.
Формат 84х108 1/32. Папір офсетний.  Друк офсетний. Підписано до друку 12.01.2021 р. Гарнитура Segoe UI.  Наклад 5 000 прим.
Свідоцтво: серія ДК № 787 від 28.01.2002 р.
Видавництво «Джерело життя»
04071, м. Київ, вул. Лук’янівська, 9/10-А
тел. (044) 425-69-06, +38 (099) 45-595-45,   е-таіl: dzherelo@ukr.net
bookson.com.ua