Марія
Власюк

Притчі для дітей

Київ  2017

У старому зимовому пальті, що висіло в шафі, у п’ятій квартирі, жила сім’я молі: міль-тато, міль-мама і два синочки молі. Діткам дуже подобалася їхня квартира: затишна, тепла, а найголовніше – якщо хочеш їсти, то навіть не потрібно нікуди летіти, просто лежиш і жуєш. Декому про таке доводиться тільки мріяти!
– Одного разу, – якось сказала мама-міль, – вам захочеться вилетіти з шафи, пізнати великий світ. З кожним це стається. Тільки я вас прошу: не вилітайте при світлі, а лише вночі, у темряві, щоб вас ніхто не помітив.
Голос мами звучав серйозно й урочисто, як ніколи. Тому один синочок-міль подумав: «Мама в нас така мудра, і хоч я до кінця не розумію, чому вона заборонила нам вилітати вдень, але, напевно, буде краще зробити так, як вона радить». А інший синочок був неслухняним, йому не подобалися мамині й татові заборони. От він і подумав: «Чому це мама заборонила нам вилітати вдень? Напевно, вона від нас щось приховує. Можливо, удень на нас чекають надзвичайно цікаві пригоди? Якщо я завжди слухатиму маму, то так і не дізнаюся, що чекає мене у великому світі вдень». І він тихенько визирнув із шафи: у кімнаті світилася велика люстра і було чути веселі розмови. Великий світ здавався таким яскравим і привабливим! «Саме час показати себе», – подумав синок-міль і випурхнув із шафи. Не встиг він долетіти до люстри, як навколо почулися оплески. «О, вони вітають мене, я став відомим!» – радів неслухняний синок. Та раптом хтось плеснув у долоні так близько, що в нещасного молі-сина аж запаморочилося в голові, і  він полетів униз. Не знати, скільки часу пролежав він на підлозі, але коли опритомнів і розплющив очі, то побачив, що навколо темрява й тиша. Тому синок-міль дуже зрадів. У темряві він повернувся до своєї шафи, у п’яту квартиру в старому пальті, де йому завжди було затишно й безпечно. Відтоді цей син вирішив завжди слухатися батьків, адже зрозумів, що їхні поради дуже мудрі.
А ті, хто прислухається до мудрих порад, уникнуть у житті  багатьох неприємностей.

«Хрум, хрум, хрум», – гризла свіжий листочок Гусеничка. Вона була дуже гарною: її яскраво-зелену спинку прикрашали милі оранжеві цяточки. Згинаючись і випростовуючись усім тілом, Гусеничка просувалася по гілці все далі й далі, туди, де було більше молодих листочків. Раптом вона побачила зграйку своїх маленьких сірих сестричок із чорними смужками на спинках. «Хрум-хрум-хрум, хрум-хрум-хрум», – дружно гризли листочки сірі гусенички. Зелена Гусеничка підняла ріжки й гордо на них подивилася, мовляв: «Які ви негарні, ось подивіться лишень на мене!». Проте в тій зграйці була одна дуже розумна гусеничка. Вона випростала свою спинку і звернулася до своєї гордої сестрички:
– Ти не зневажай нас. Хоч ми і сіренькі, зате можемо спокійно гризти листочки й нікого не боятися. Бачиш, як наші смугасті спинки зливаються з корою гілки? Жодна пташка нас не помітить. А твої яскраві оранжеві цяточки світяться, як вогники. Тобі пощастило, що ти досі ще не стала здобиччю якогось голодного птаха.
Яскрава Гусеничка з переляку затремтіла всім тілом, залізла під найближчий листочок і навіть боялася виставити свої ріжки. Вона тільки зі страхом спостерігала, як високо в небі літали й перегукувалися шпаки. Гусеничці дуже хотілося їсти, вона дивилася на той апетитний листочок, під яким сховалася, і боялася прогризти в ньому навіть дірочку, щоб птахи не помітили її яскравих цяток.
Аж раптом над тим листочком пролетів Метелик. Розмахуючи своїми барвистими крильцями, він весело пурхав над квітами.
– Ти чому там сидиш під листочком і нічого не їси? – запитав він у Гусенички. – Тобі потрібно набиратися сили, аби стати метеликом. Невже ти не хочеш мати такі чудові крильця, як у мене?
– Дуже хочу, – тихенько відповіла Гусеничка, – та не можу. Усе через ці оранжеві цятки. Вони такі яскраві, що я можу стати здобиччю якогось голодного птаха. Якби я була такою сіренькою, як ті гусенички, – і вона подивилася туди, де зграйка її сестричок весело гризла листочки, – то нічого б не боялася.
– О, ти дуже помиляєшся, – усміхнувся Метелик, – жодна пташка тебе не чіпатиме. Твої яскраві цятки на спині для птахів служать попереджувальним сигналом: не чіпайте цю гусеничку, бо на її  ворсинках є отрута й у вас болітиме животик. Кожна гусеничка має свій захист: одні – непомітні, а інші – яскраві, щоб птахи їх не чіпали.
Яскрава Гусеничка обережно виповзла з-під листочка, а тоді сміливо почала гризти все зелене, що бачила навкруги, адже вона була такою голодною! А добре наївшись, Гусеничка замоталася в кокон, а звідти вилізла, коли стала метеликом із гарними барвистими крильцями.
На одній лісовій галявинці жив Павучок. Він був дуже гарним: з волохатими лапками і чудовим візерунком на спинці. Але хоч Павучок був дуже добрим, у нього зовсім не було друзів! А все через те, що всі комашки його боялися. Варто було Павучку лише сказати: «Привіт!» і помахати своєю волохатою лапкою, як усі з криком розбігалися врізнобіч.
Ось одного разу Павучок побачив Бджілку, що залізла в лісовий дзвіночок по нектар.
– Доброго дня, – чемно привітався Павучок. – Давай дружити! – привітно запропонував він, зазирнувши до неї у квіточку.
Бджілка повернулася, щоб побачити свого нового друга, і …
– Допоможіть! Павук! – закричала вона щосили й полетіла геть так швидко, що навіть забула про свій нектар.
І так траплялося щоразу, коли Павучок хотів із кимось подружитися. Добре, що він не ображався і не став від цього злим. Павучок придумував цікаві ігри, у які міг би гратися сам. Інколи він лягав собі на травинку і дивився в небо, по якому пливло багато хмаринок. Павучок уявляв, що то не хмаринки, а пухнасті бджілки летять за нектаром.
– Привіт, бджілки! – махав їм Павучок своєю волохатою лапкою. І йому здавалося, що бджілки- хмаринки також махають йому.
– О, вони мене не бояться, – радів Павучок, – як багато в мене друзів!
А, бувало, вмощувався на гілочці дерева й дивився вгору, де над ним погойдувалися від вітру листочки. І здавалося Павучку, що то не листочки, а зелені жучки:
– Привіт, жучки! Як справи? Правда, чудовий сьогодні день?
І Павучкові здавалося, що листочки-жучки привітно кивають йому своїми голівками.
– Як багато в мене друзів, навіть не можу порахувати, – радів самотній Павучок.
Та от одного разу, гойдаючись на своїй павутинці, зачепленій між ромашками, він почув, що хтось кличе на допомогу. Швидко вилізши на ромашку, побачив, що то та сама Бджілка, з якою він хотів познайомитися, потрапила до липкої квітки. Потрібно було її якнайшвидше витягнути звідти, доки квітка не закрилася.
– Але ж як? – розмірковував Павучок. – Якщо вона мене побачить, то знову злякається і не захоче прийняти моєї допомоги. О, придумав!
Павучок підліз якнайближче до Бджілки й заховався за листочок.
– Тримайся міцніше! – гукнув він, опустивши до неї травинку.
– Хто ти? – запитала перелякана Бджілка.
– Я – твій рятівник, – відповів Павучок, – я тебе витягну звідти.
Бджілка довірилася незнайомцю і за лічені хвилини була вже в безпеці.
– Ой! – зойкнула Бджілка, побачивши Павучка.
– Не хвилюйся, я вже йду, – заспокоїв її Павучок і швидко побіг до своєї ромашки.
– Ні-ні, зачекай! – вигукнула Бджілка і полетіла за ним. – Повернися, я ще тобі не подякувала.
Павучок зупинився. Він не міг повірити, що ці слова звернені до нього. Чи йому, бува, не причулося?
– То ти, виявляється, зовсім не злий, а добрий Павучок? Давай будемо дружити! А за те, що ти мене врятував, я пригощу тебе медком.
Павучок аж ніяк не очікував цього, проте він був таким щасливим! Він радісно усміхнувся Бджілці й щиро промовив:
– Дякую!
Так у самотнього Павучка з’явився друг. А потім Бджілка познайомила його зі своїми друзями, а ті – зі своїми. І невдовзі в Павучка з’явилося так багато друзів, як листя на дереві.
Дорогі хлопчики та дівчатка! Пам’ятайте,  що тільки  доброта і милосердя, а не злість і помста допоможуть подолати неприйняття і недобре ставлення інших. «Не будь переможений злом, але перемагай зло добром»  (Римл. 12:21).
– Ану, я зараз переверну цього каменя! – з цими словами Жук-Олень розігнався і своїми великими рогами підхопив грудку землі, яка маленьким комашкам здавалася величезною горою, і жбурнув убік!
Перелякані мурашки й інші комашки порозбігалися в різні боки, адже невідомо, куди полетить ще один камінь чи палиця, підкинута цим зухвалим  жуком. Лише два жуки-пожежники почали плескати лапками й вихваляти Жука-Оленя:
– Браво, браво!
– Оце так кидок!
– Ти – справжній силач! – повторювали вони один за  одним.
Жук-Олень підняв свою голову, щоб здаватися ще більшим, а жуки-пожежники захоплено дивилися на нього. Їх не взяли в пожежники, бо вони були боягузами, от і пристали до цього великого і сильного жука, всюди ходили за ним, вихваляючи за необачні та зухвалі вчинки, щоб і їх усі боялися, як Жука-Оленя. Бо ж він був найбільшим жуком на всій галявинці, але використовував він свою силу, на жаль, лише для хвастощів. Перевертав і підкидав великі грудки, камінці й великі палиці, не замислюючись, що він міг поранити якусь комашку або зруйнувати чиюсь хатинку. Тому Жука-Оленя всі боялися, і в нього зовсім не було друзів, крім тих двох жуків- пожежників, які видавали себе за його друзів.
І ось одного разу, прогулюючись лугом у пошуках пригод, вони знайшли такого великого каменя, якого раніше ніколи не бачили.
– Ого, яка велика брила, – сказав один жук-пожежник.
– Для нашого Жука-Оленя не існує великих каменів, адже він – найсильніший! – вихвалявся інший.
А Жук-Олень міг зробити будь-що, тільки б його похвалили. І він, не думаючи про наслідки, підбіг і схопив ту брилу рогами. Та вона навіть для такого великого жука була заважкою. Але він все-таки зміг її підняти над собою. Проте тієї ж миті тягар переважив його, і Жук перевернувся догори лапками, а камінь із гуркотом упав просто біля нього. Жук-Олень безпорадно перебирав лапками, не в змозі піднятися.
– То наш Жук – зовсім не герой, а безпорадна комашка, – засміялися жуки-пожежники й побігли шукати собі іншого героя, навіть не допомігши своєму другу.
А Жук-Олень залишився сам, безпомічно дриґаючи лапками в повітрі.
– Допоможіть, допоможіть, – кликав він, але розумів, що, напевно, в усьому лісі немає жодної комашки, яка б могла йому допомогти.
На щастя, проходили повз нього дві мурашки, несучи велику палицю до мурашника, щоб підперти стіну в коморі. Вони дуже поспішали, і їм ніколи було роздивлятися навкруги, але раптом вони почули, що хтось відчайдушно кличе на допомогу. Мурашки відразу не зрозуміли, звідки долинають ці звуки, але, задерши свої голівки, помітили над собою Жука-Оленя в неприродній для нього позі. Порівняно з маленькими мурашками, він був схожий на величезну гору. Проте мурашки були навчені допомагати всім: і маленьким, і великим, і добрим, і зухвалим. Не важливо, хто потрапив у біду, потрібно було йому допомогти. Вони, залишивши свою палицю, поспішили на допомогу. Мурашки вперлися своїми лапками в міцний тулуб Жука, щосили натискаючи, щоб перевернути його. Проте для них це було не під силу.
– Ну що ж, потрібно кликати на допомогу, – витерши піт, запропонувала одна Мурашка.
– Але ж поки ми добіжимо до мурашника, він може стати легкою здобиччю якоїсь пташки, – припустила інша.
– Ой, пташки, – перелякався Жук-Олень, – я пропав!
І він почав ще сильніше перебирати лапками, проте ніяк собі зарадити не міг.
– А давай спробуємо палицею, – здогадалися мурашки.
І дві маленькі комашки, підхопивши свою палицю, підклали її під крила жука, а тоді почали щосили натискати на неї, як на важіль. І – о диво! – помаленьку Жук-Олень почав перевертатися. Мурашки щосили тиснули, напружуючи всі свої м’язи. Ще один ривок – і вони перевернули бідолаху!
Вражений Жук-Олень дивився на своїх рятівників і не міг повірити, що ці дві маленькі комашки виявилися сильнішими за нього.
– Дякую, дякую, що ви врятували мені життя, – зворушено заговорив він, – я і не думав, що ви, мурашки, такі сильні.
– Так, ми сильні, – відказала Мурашка, – але ми використовуємо свою силу на добро.  А тепер нам потрібно поспішати, адже до вечора потрібно ще укріпити комору. Бувай!
І, піднявши на плечі свою палицю, вони поспішили до мурашника.
А Жук-Олень дивився їм  услід. Йому стало соромно через те, що він, такий великий і сильний, не зробив ще жодної доброї справи, а навпаки, стільки шкоди завдав маленьким комашкам, ще й зневажав їх. Опустивши голову, Жук побрів доріжкою між високими травами. Він вирішив тепер жити по-іншому: не хвалитися, а допомагати тим, хто потрапив у біду.
І така нагода незабаром трапилася. Пройшовши трохи, Жук-Олень  почув чийсь тоненький голос:
– Допоможіть! Допоможіть!
Жук-Олень підняв голову:
– Тримайся, я вже йду! – вигукнув він і щосили побіг туди, звідки кликали на допомогу.  І ось нарешті, розгорнувши травинки, він побачив, що маленька Мушка потрапила в калюжу, борсається-борсається, а вибратися ніяк не може.
– Хапайся і тримайся міцніше! –  сказав Жук-Олень і нахилив до неї свої великі роги.
Нещасна Мушка вхопилася за них як за свою останню надію, а Жук, мотнувши головою, миттю витягнув її з води.
– Дякую, дякую тобі, – розчулено промовила Мушка, обтрушуючи крильця.
А Жуку-Оленю стало на серці так добре, як ніколи раніше. Адже вперше у своєму житті він зробив щось добре і почув такі приємні слова. Вони дуже відрізнялися від тієї улесливої похвали, яку він раніше тільки й чув від жуків-пожежників, адже слова Мушки були сказані щиро. Щасливий, він пішов далі, у пошуках тих, хто ще потребує його допомоги.
І ось знову хтось кличе на допомогу. Це пустотливий Коник-Стрибунець заплутався лапкою в павутині, а Павук вже підкрадається до нього.
– Я вже йду, – вигукнув Жук-Олень і тієї ж миті опинився біля Коника. Своїми сильними рогами він розірвав павутину і звільнив потерпілого.
– Дякую, дядечку, що ви врятували мене від Павука, – схиливши голівку, сказав Коник.
– Надалі будь обережним, – порадив Жук- Олень і пішов далі, щоб ще комусь допомогти.
Відтоді Жука-Оленя почали називати Жуком-рятівником, адже якщо комусь потрібна була допомога або хтось потрапив у біду, то він із радістю допомагав. І тепер у Жука-Оленя з’явилося дуже багато щирих друзів, адже всі його любили й не боялися.
Над квітчастим барвистим лугом літала весела Бджілка. У пошуках солодкого нектару вона підлітала то до однієї, то до іншої квіточки, наспівуючи свою веселу пісеньку: «Жу-жу-жу, жу-жу-жу!». А яскраві маки, ніжні ромашки й польові дзвіночки весело хитали своїми голівками в такт її веселої пісеньки. Раптом Бджілка замовкла, вона прислухалася… Так, це їй не здалося: там, у траві, хтось справді плаче. Бджілка опустилася нижче й зазирнула під ромашку: там, на листочку, сиділо маленьке Сонечко (на його червоних крильцях було лише по одній чорній цяточці) і тихенько схлипувало.
– Гей, малюку, ти чому плачеш? – схвильовано запитала Бджілка.
Сонечко підняло  свої великі заплакані очки й тихенько відповіло:
– Ніхто зі мною не хоче дружити.
– А чому ж ніхто не хоче дружити? – здивувалася Бджілка.
– Тому що я завжди сумую і плачу.
–  А чому ж ти плачеш?
– Ось тому і плачу, що ніхто зі мною не хоче дружити.
І Сонечко знову залилося слізьми.
– Що ж це таке? – роздумувала вголос Бджілка. – Ти плачеш, тому що ніхто з тобою не дружить, і ніхто з тобою не дружить, бо ти плачеш. Як же вийти із цієї ситуації?
– Хіба що виявить бажання допомогти якась комашка, –  жалісливим голосом обізвалося Сонечко, – у якої радості вистачить на двох, і вона захоче зі мною дружити.
– О, – зраділа Бджілка, – та в мене радості вистачить на цілий луг!
– І ти не проти зі мною дружити? – усміхнулося Сонечко.
– Звичайно, не проти! – весело відповіла Бджілка. – Давай будемо разом літати над квітами!
Сонечко витерло сльози й вилізло з-під ромашки:
– О, яке тут яскраве сонечко! – радісно вигукнуло воно.
Відтоді Бджілка і Сонечко разом літали над квітчастим лугом. Бджілка,  перелітаючи з квіточки на квіточку, наспівувала тоненьким голосом: «Жу-жу-жу», а їй підспівувало Сонечко: «Я з Бджілкою дружу», а ромашки, маки та інші польові квіти кивали голівками в такт такій веселій пісеньці.
Радість має особливу здатність –  зростати, якщо нею ділитися. Усміхайся тим, з ким зустрічаєшся, говори добрі, підбадьорливі слова, і ти побачиш, яким добрим  і приємним стане світ навколо тебе.
В одному лісі жили собі два струмочки. Вони були ще маленькими, але дуже швидкими. Обидва весело бігли по камінчиках у тіні високих дерев назустріч чомусь невідомому й новому. Здавалося, ці струмочки були зовсім однаковими, але один з них був дружелюбним, а другий – ні. Одного разу недружелюбний зустрів ще одного струмочка. Деякий час вони бігли наввипередки, а потім новий струмочок запропонував:
– Давай бігти разом!
– О, ти такий маленький, – відказав недружелюбний струмочок. – А що буде зі мною, коли ти приєднаєшся до мене? Може, я не зможу бігти так швидко. Ні, краще я буду бігти сам.
Тоді новий струмочок підбіг до дружелюбного струмочка:
– Давай бігти разом, – запропонував він.
– Давай, – радісно погодився дружелюбний струмок, – удвох веселіше буде.
Ось так і побігли струмочки далі лісом. Дружелюбний струмочок приймав до себе все нових і нових друзів, а недружелюбний нікого до себе не підпускав.
І ось настав день, коли вони вибігли з лісу. Перед струмками простягалися широкі рівнини до самого небокраю, яскраво світило сонечко. Дружелюбний струмочок до того часу перетворився вже на повноводну річку, і скрізь, де він протікав, зеленіла трава, розцвітали квіти, виростали дерева. Йому було від цього ще веселіше. Тварини приходили до цього струмочка напитися, а води в ньому від цього анітрохи не меншало. А що ж сталося з недружелюбним струмочком? Він був настільки мілким, що просто висох під пекучим сонцем.
А на якого струмочка хочеш бути схожим ти, друже? Життя дружелюбної людини – як повноводна річка, яка завжди ділиться і віддає, але ще більше отримує натомість.  А егоїстичні люди (ті, хто думає тільки про себе) завжди самотні  та сумні.
В одному лісі на сонячній галявині росли грибочки: під молодою берізкою заховався Підберезовик, під осикою стояв Підосичник, на пеньочку росла весела сімейка Опеньків, а під дубом, накрившись сухим листочком, стояв поважний великий Білий Гриб. Усі вони терпляче чекали, коли їх знайде Грибник і покладе до свого кошика. Тільки посеред галявини, гордо піднявши свою червону в білих цятках шапочку, красувався Мухомор. Він зухвало поглядав на інші гриби й раз у раз кидав їм їдкі зауваження:
– Що ви поховалися під деревами? Думаєте, вас хтось там знайде? Та ви ж такі бліді, як сухе листя! Вилазьте зі своїх схованок, а то так і засохнете там, як те листя! Ось подивіться на мене, – і Мухомор гордо похитав своєю розмальованою шапочкою, – ніхто не омине мене. Я привабливий, яскравий, я – прикраса галявини! І я стану найкращою знахідкою Грибника!
Гриби вдавали, що не чують зухвалих слів Мухомора, а його це ще більше  дратувало.
– Тонконогі Опеньки, чому ви тулитеся один до одного, ніби на галявині більше місця немає?
Опеньки тільки повідвертали свої голівки від такого невихованого побратима.
Та Мухомор невгавав:
– О, трухлявий Біляк! Хоч листка зніми з голови!
Поважний Білий Гриб сумно похитав головою: це до добра не доведе, така нахабність і неповага до старших вражає.
Мухомор хотів ще щось вигукнути, та раптом на галявині з’явився Грибник із кошиком. Він насамперед підійшов до Мухомора, а той аж зашарівся від радості. А чоловік зірвав Мухомора і… жбурнув у кущі, щоб його там ніхто не знайшов. А потім Грибник зазирнув під берізку й усміхнувся, знайшовши там Підберезовика, під осикою він зірвав Підосичника, з пеньочка – цілу сімейку Опеньків, а побачивши великого Білого Гриба, аж ахнув від такої чудової знахідки. А зухвалий Мухомор так і залишився лежати в кущах.
У Біблії є такі слова: «Господь гордим противиться,  а покірним дає благодать» (Якова 4:6). Це означає, що Богу не подобається, коли хтось поводиться зверхньо, принижуючи інших. Такі люди ніколи не будуть у пошані. Поважай людей, і тебе також будуть поважати.
Настала зима. Справжня, морозна. Дні були дуже короткими, а ночі – довгими. Випав перший сніг. Усе навкруги, на радість дітворі, покрилося білою пухнастою ковдрою. Проте маленьким горобчикам, що, на відміну від інших птахів, не відлетіли в теплі краї, стало ще складніше знаходити собі їжу. Голод утамовували гіркими плодами горобини, які ще де-не-де залишилися на деревах. Проте значно смачніше було б з’їсти соняшникову насінину чи крихту хліба, але з-під снігу їх тепер неможливо дістати…
Засяяло яскраве, але холодне зимове сонечко, і Горобець вилетів зі свого гніздечка – погрітися і їжі пошукати. Він уже не одну зиму перезимував, тому добре знав, де знайти свіжі крихти, тому відразу полетів на дитячий майданчик. Примостився Горобець на гілці горобини на безпечній відстані від людей і почав спостерігати, покльовуючи ягоди з дерева. День був гарний, тому дітей на майданчику гралося багато. У своїх теплих куртках і штанцях, у шапках, шарфиках і рукавичках вони були схожі на великих неповоротких пташок. Горобцю з дерева їх було дуже добре видно, і він уважно спостерігав, коли ж хтось почне їсти щось смачненьке: булочку, соломку чи печиво, і, як це зазвичай буває, губити крихти. Але було морозно, і мами не давали своїм дітям їжі на вулиці. Горобець змерз, і вже хотів летіти геть, як раптом побачив, що одна маленька дівчинка знайшла в кишені печиво і, незважаючи на мороз, почала його їсти. Крихти, на радість Горобцю, впали на сніг. Він зачекав, доки дівчинка відійде на безпечну відстань, і якнайшвидше підлетів і схопив крихту. Вона виявилася такою важкою, що Горобець ледве піднявся з нею на горобину. «О, яке щастя!» – радів він.
Тепер потрібно було знайти безпечне місце, щоб цю велику крихту подрібнити й спокійно з’їсти. На горобину вже почали злітатися інші птахи, котрі могли відібрати ласий шматочок. На даху будинку походжав кіт. Горобець схопив свою крихту й полетів із нею в кущі, де було тихо і спокійно. Тут він  і почав ділити свою крихту. Та раптом почув над собою якісь звуки. Прислухався: прямо над ним було гніздо, у якому перебували горобенята й жалібно пищали: «Мамо, їсти! Мамо, їсти!» «Потерпіть, маленькі, – втішала їх Горобчиха, –  ось стане тепліше, і полечу вам по їжу. А зараз не можу, бо ж ви замерзнете».
«Бідна малеча, – подумав Горобець, – напевно, вилупилися наприкінці літа. Як їх тепер серед зими вигодувати?» Він пригадав, як колись у них також пізно вилупилися пташенята і яка тоді холодна зима була! Проте їх було двоє: поки дружина дітей зігрівала, він постійно літав у пошуках їжі. А тут, у гнізді, тільки Горобчиха. Як їй самій дітей і прогодувати, і зігріти? «Що ж, я собі ще знайду їжу», –  вирішив Горобець і, схопивши велику крихту, підлетів до гнізда. «Тримай!» – цвірінькнув він, віддавши Горобчисі увесь свій обід. «Дякую, дякую!» – почув він  у відповідь.
Потім Горобець повернувся на майданчик. Там було вже тихо. Втоптавши невеличкими черевичками сніг навкруги гойдалок і ковзанок, дітки розійшлися. Горобець покружляв-покружляв над їхніми слідами, але нічого не знайшов. У животі бурчало від голоду, а мороз ставав сильнішим. «Зате горобенят урятував», –  втішав себе Горобець. Потрібно було вже летіти на нічліг, адже сонечко швидко сідало. Підбадьорившись надією, що завтрашній день буде не таким холодним, Горобець, піднявшись у небо, полетів до свого гнізда. Утім, він помітив щось дивне: біля однієї горобини зібралося  дуже багато птахів. Одні відлітали, інші прилітали, усі збуджено цвірінькали. «Невже на ягоди так налетіли?» – подумав Горобець. І тут він помітив те, чого раніше там не було: до гілки був підвішений якийсь дивний предмет, схожий на невеличку хатинку. Горобець підлетів ближче і зрозумів, чому туди позліталися горобці й синички з усього району, –  у годівничці було багато різного насіння і крихт! Ото радість! Горобець удосталь наївся. І того вечора він уперше за зиму ліг спати ситим. А коли ситий, то й мороз не такий страшний. Але перш ніж заснути, Горобець подумав: «Справді, за ту крихту, яку я віддав голодним горобенятам, яку щедру вечерю я одержав у нагороду!»
Одного разу Ісус сказав: якщо Бог піклується навіть про маленьких горобців (Матв. 10:29),  то тим більше Він потурбується про людей. Але інколи Господь хоче, щоб саме ми допомогли  тому, хто потребує, поділилися тим, що в нас є. Бог бачить і цінує  кожну добру справу і благословить усіх, хто дбає про інших.
У кінці городу, на залитій сонцем грядці росли помідори. Вони тягнулися своїми листочками до сонця, щоб увібрати якнайбільше його тепла й енергії. Були помітні їхні прагнення – листочки мали темно-зелене забарвлення, а на гілочках уже з’явилися маленькі кругленькі плоди. Упродовж довгих літніх днів овочі розмовляли між собою на різні теми: про сонце, добрива, врожайність, колорадських жуків і, звичайно ж, про погоду. Тепер, коли у них з’явилися плоди, клопотів і розмов стало ще більше. Помідори позирали один на одного, порівнюючи, де більше плодів і в кого вони найбільші. І кожен намагався не відставати від інших.
– Тепер  потрібно старанно підставляти до сонця не листки, а наші плоди, щоб вони почервоніли, – заявив одного разу один поважний Помідор.
– Почервоніли, почервоніли… – стривожено підхопили всі інші, адже помідори боялися, що їх осудять, якщо їхні плоди не будуть червоними.
«А чому ми повинні бути червоними?» – замислився один Помідор, який ріс у кінці грядки. Однак він не висловив своїх думок уголос, адже не любив порожніх балачок. Цей Помідор дуже відрізнявся від інших своїм мисленням, але цього ніхто не помічав. Адже він був такий самий зелений, як і всі інші, а думок ніхто з помідорів не вмів читати. Тому всі вважали, що він просто скромний мовчун.
«Мені б хотілося, щоб мої плоди були жовтими, як сонечко», – мрійливо подумав незвичайний Помідор і потягнувся вгору до тієї чудової жовтої кулі, що дарувала світло й тепло усьому живому на землі.
Минуло небагато часу, і Помідор помітив, що його плоди й справді жовтіють. Він надзвичайно зрадів. Проте це помітили й інші помідори, чиї плоди до того часу вже почервоніли.
– Дивися, дивися, – прошепотів помідор, що ріс поблизу, своєму сусідові, –  бачиш, той помідор якийсь не такий, як  усі. Його плоди – жовті!
Чутки про дивного помідора швидко поширилися грядкою.
– Жовті, жовті плоди, – почали перешіптуватися між собою помідори, озираючись на свого незвичайного побратима.
Нарешті поважний Помідор наважився звернутися до нього:
– Друже, ти повинен старатися, щоб твої плоди почервоніли, інакше… – він не договорив, бо насправді не знав, що буде, якщо плоди в помідора стануть не червоними, а жовтими. Просто помідорам не подобалося, що хтось вирізняється з-поміж інших.
– Але ж як? – усміхнувся незвичайний Помідор. – Я стараюся, як і ви. Але мої плоди чомусь не червоніють, а жовтіють.
– Ти повинен ще більше докладати зусиль! – строго повторив Помідор, адже не знав, що відповісти. Він зневажливо відвернувся від свого сусіда. Так зробили й інші помідори. Відтепер вони вважали жовтого Помідора не просто мовчазним, а ще й пихатим. Помідори більше ніколи з ним не розмовляли, а лише скоса поглядали на його плоди й перешіптувалися.
Проте незвичайному Помідору було байдуже, що думають про нього інші. Він любив сонце, свої жовті плоди й радів кожному дню. Тим часом плоди його ставали ще більшими й жовтішими,  тоді як в інших – червонішими, чи то від злості, чи від заздрості.
І ось одного погожого дня серед грядок з’явився Господар із кошиком. Помідори здивувалися, адже дотепер він приходив до них лише з сапкою чи лійкою. «Невже розпочався збір плодів?» – стривожено перешіптувалися помідори, оцінюючи свої плоди, чи достатньо вони червоні. А Господар із задоволеною усмішкою проходив між рядами і клав у кошичок великі й трохи менші червоні помідори. Та коли він дійшов до краю грядки …
– О! Жовтий помідор! – із захопленням вигукнув він і обережно зірвав плід, схожий на сонце.
Коли Господар приніс додому цілий кошик червоних помідорів, Господиня зауважила, як їх багато вродило,  і поставила в куток, щоб пізніше законсервувати. Однак подивитися на жовтого помідора збіглася вся родина. Усі довго із захопленням його розглядали, а потім вирішили поділити між усіма на рівні частинки, адже кожному хотілося спробувати такий дивний плід, схожий на сонце.
Будь самим собою! Намагайся, щоб твій плід – твій характер – був схожий на Сонце Праведності, Ісуса Христа. І нехай тебе не турбує, що ти не такий, як інші, адже кожна людина унікальна.
Маленька чорна, як вуглинка, кицька зазирнула через прочинені двері до кімнати і завмерла. Ось звідки цей запах, не схожий на жоден інший! Не назвеш його приємним, скоріше це було щось неприємне. А люди брали цю незрозумілу речовину, проводили нею по стіні, яка ставала все білішою і білішою. Вуглинка обернулася й поглянула на свій хвостик – він усе ще залишався чорним-чорним, і це її знову засмутило. На тілі киці не було жодної білої чи хоча б рудої плямки, уся шерсть чорна, від носика до кінчика хвостика. Але ж серед її братиків і сестричок були й сірі, і руді кошенята, навіть у її чорної мами був такий гарний білий фартушок і білі лапки. Утім, кицька, скільки себе пам’ятає, уся чорна-чорна.
Вуглинка ще раз принюхалася й вирішила ретельно оглянути цю кімнату. Відколи вона розплющила очки, то зрозуміла, що світ навколо є таким великим! А потім, коли братики і сестрички киці ще спали, їй вдалося вилізти з коробки, у якій вони жили. Кицю вразило, що світ значно більший за їхню коробку. От вона й вирішила неодмінно все навколо дослідити, тому потрапила до цієї кімнати. Запах тут, звичайно, не такий приємний, як у кухні, проте є на що подивитися. Он там, у кутку, щось стоїть... Вуглинка зазирнула до середини – фу, який запах!
– Вуглинко, киш, – сказав лагідно хлопець, котрий поряд працював і, зануривши у відро валик, почав наносити фарбу на стіну.
Вуглинка підняла мордочку, зачаровано спостерігаючи, як стіна ставала білою-білою. Раптом одна велика крапля зірвалася і впала просто їй на хвостик. Кицька покрутилася, щоб побачити його кінчик. О диво, на ньому з’явилася біла плямка! Справжня біла плямка, про яку Вуглинка так довго мріяла! У її маленькій голівці з’явилася шалена ідея: «Я можу вся стати білою, як ця стіна!». І, не довго думаючи, киця вскочила у відро з фарбою. Але  там, усередині, запах був настільки сильним, що їй запаморочилося в голові. Прожогом вискочивши з відра, вона побігла через усю кімнату, шукаючи вихід. Хлопець, котрий фарбував стіну, повернувся і побачив по всій підлозі, на скрученому килимку і навіть на підвіконні маленькі білі сліди.
– Вуглинко! – скрикнув він і, схопивши маленьке шкідливе кошеня, поніс його до ванни відмивати.
О, страшнішого покарання годі було й вигадати, бо найбільше на світі Вуглинка не любила воду! Вона робить шерсть дуже негарною!
– Відпустіть мене! Я більше не буду! – благала киця, але люди її не розуміли і продовжували мочити у воді її білі лапки.
На допомогу прибігла мама Нюра, вона не могла залишити свою донечку в біді.
– Негайно відпустіть мою дитину! Пустіть її! – кричала вона своєю котячою мовою.
Але люди і її не розуміли. Тоді на допомогу збіглися всі п’ятеро братиків і сестричок.
– Відпустіть її! – пищали вони дружним котячим хором, здіймаючи шалений галас.
Але й це не допомогло. Хлопець почав мити Вуглинку милом, неприємий запах якого навіть перешкоджав киці вилизувати шерсть.
Бачачи, що криком справі не зарадиш, відчайдушна мама-кицька стрибнула в умивальник і, щоб урятувати своє кошеня, почала тягнути його за хвіст.
А всі інші кошенята тим часом невгавали:
– Няв! Няв! – кричали вони щосили.
Нарешті цей двобій людей і котів закінчився. Мокре перелякане кошеня поклали в котячу хатинку- коробку. Мама-киця і всі братики та сестрички почали вилизувати кошеня, хоч після всіх пригод пахло воно дуже неприємно. Вуглинка тоді зрозуміла, як її любить уся сім’я.
Киця вже була зовсім сухою, але мама Нюра все ще вилизувала її від носика до кінчика хвоста:
– Яка ти в мене гарна! – промовляла вона лагідно.
– О мамо, якщо для тебе я гарна, значить це справді так, – відповіла Вуглинка і, пригорнувшись до теплого маминого боку, задоволено замуркотіла й заснула.
Дорогий друже! Кожен з нас – унікальна 					особистість.  Чи задоволений ти, яким тебе  створив Ісус? Якщо навіть і ні, знай, що Він тебе любить таким, яким ти є. Повір у це!
Колись давним-давно жив собі один дуже-дуже багатий чоловік. Він був найбагатшим не лише у своєму мiстi та своїй країні, а й у цілому свiтi. У багача було стільки грошей, що вiн мiг собi купити все, що завгодно, нi в чому собi не вiдмовляючи. Вiн мав усе. У багача був дуже гарний великий будинок, у якому було багато свiтлих кiмнат. Будинок обставлений найдорожчими, найкращими у світі меблями, а стіни були оздоблені золотом і сріблом.
Навколо будинку – дивовижний садок з усiма найгарнішими деревами та квiтами, якi тiльки були на землi. Посеред саду – лабiринт із трояндових кущiв, у центрi якого – фонтан. Здавалося, вода танцювала пiд мелодійну музику. А ще в цьому садку було озеро, де серед лотосiв жили рожевi фламiнго. Усе тут було прекрасним: лавочки, фонтани й гойдалки були виготовлені із золота та срiбла. У будинку все було виготовлено з найдорожчих матеріалів. Чоловiк мав багато слуг, які швидко виконували всі його накази.
Сам хазяїн цього будинку одягався в найгарнiший і найдорожчий одяг, ніхто так розкішно не одягався. Коли чоловік ішов вулицею, його всi впiзнавали ще здалеку і, привiтно вiтаючись, кланялися до самої землi. І кожен поспішав привітатися першим, адже всі хотіли бути другом найбагатшій і найповажнішій людині на світі.
Одного ранку цей багач, набравши повні кишені грошей, вирішив піти на ринок, щоб щось купити. Коли вiн ішов вулицею, то всі, як завжди, шанобливо вітали його низьким поклоном. Коли  ж багач проходив вузькими рядами ринку, то торговці голосно починали розхвалювати свій товар.
Спочатку багач пройшов повз прилавки, де були розкладенi рiзноманiтнi солодощi. У нього було стiльки грошей, що вiн мiг купити все, що продавалося.  Але чоловіку нiчого не хотiлося. I багач пiшов далi, шукаючи того, що б його зацікавило. Далi були ряди з найкращими свiжими фруктами. Продавцi, побачивши багача, почали припрошувати його, показуючи найсмачніші заморські плоди, пропонуючи спробувати їх. Там було все, чого душа бажає. Але багачу хотілося чогось особливого. На ринку він не знайшов нічого, чого б не було в нього на столі сьогодні вранці. Тому чоловік розвернувся і пішов, залишаючи ряди, де продавали продукти.
На іншому кінці ринку продавали одяг. І тут перехожі вклонялися багачеві при зустрічі,  а продавці, побачивши його здалеку, діставали найкращий свій крам. Багач сумно подивився на вітрини – те, що там висіло, навіть найкраще й найдорожче, не можна було порівняти з тим, у що він був одягнутий. І навіть продавці, побачивши його одяг, змовкали, адже вони ще ніколи нічого подібного не бачили.
А багачу стало сумно, він хотів уже йти з ринку, тому що не знайшов те, що захотів би купити.  Але раптом його увагу привернув один прилавок – там продавали різні коштовні речі, зокрема ювелірні вироби. Коли багач підійшов до продавця, який уже втратив надію, що в нього сьогодні з’явиться хоч один покупець, той відразу ж перестав нудьгувати. Він почав діставати найкращі срібні прикраси, розхвалювати їх і одягати на себе. Продавець був весь обвішаний срібними ланцюжками, браслетами, брошками і всім, що було виготовлено з найкращого срібла. Це навіть викликало усмішку в багача. Проте за мить вона зникла з його обличчя.
– У моєму домі підлога вистелена сріблом, – сказав багач. – Чи немає у вас чогось справді цінного?
Продавець, на мить розгубившись, почав ще з більшим запалом діставати найдорожчі золоті речі й одягати їх на багача, поки не обвішав його з ніг до голови, а наприкінці навіть одягнув йому на голову корону з коштовним камінням.
– Ні, – сказав багач, знімаючи із себе корону, – не хочу. У мене вдома весь посуд золотий… Чи є у вас щось по-справжньому цінне?
Продавець засмутився, але, зібравшись із думками, із притаманною йому спритністю почав демонструвати й розхвалювати прикраси з коштовним камінням. Але багач вже його не слухав. Його увагу привернула нічим не примітна перлина, яка лежала на маленькій подушечці в глибині вітрини.
– А це?.. – запитав багач.
Продавець здивувався:
– Це? Це – чорна перлина. Я її поклав так далеко, щоб вона не закривала інший товар. Навряд чи її хтось захоче купити, –  продовжив він, дістаючи перлину й подаючи її багачу, – тому що в ній немає нічого привабливого.
Багач обережно взяв перлину вказівним і великим пальцями. Вона була чималою, але справді на перший погляд не дуже привабливою. Коли він витер її від пилу й підніс до сонця, вона заблищала всіма кольорами веселки. У проміннях сонця перлина переливалася дивовижними барвами. Багач дивився й дивився на неї, не в змозі  ні на мить відвести свій погляд. Нарешті він знайшов те, що шукав! Здивований продавець, дивлячись, як багач зачаровано розглядає цю непримітну перлину, навіть забув, що хотів сказати. Нарешті чоловік повернувся до продавця й рішуче сказав:
– Я хочу купити її. Скільки коштує ця перлина?
Продавець від здивування втратив дар мови і ледь чутно промовив:
– Перлина дуже дорога, я навіть не знаю, чому господар поставив таку високу ціну, можливо, тому, що вона єдина у світі…
– Скільки вона коштує? – ще рішучіше запитав багач.
І тоді продавцю довелося назвати найвищу у світі ціну. Але багач не розчарувався, він був готовий віддати всі гроші, тільки б отримати цю перлину, тільки б мати можливість завжди насолоджуватися її чарівною красою. Він швидко дістав із кишень усі гроші, які в нього були, і виклав їх на прилавок. А в багача було дуже багато грошей. Однак коли вони з продавцем підрахували, то зрозуміли, що це лише невелика частина необхідної суми. Багач не засмутився, адже в нього вдома було ще дуже багато грошей.  Він віддав перлину, наказуючи нікому не продавати її, і, залишивши біля прилавка спантеличеного продавця, швидко побіг додому, не звертаючи уваги на привітання перехожих.
Прибігши додому, багач, дивуючи і навіть лякаючи своєю поведінкою слуг, почав збирати всі свої гроші. Він діставав їх з ящиків, коробок і потаємних місць. Багач назбирав їх так багато, що ледве міг нести у великому мішку. Адже це були всі гроші найбагатшої людини. Він так хотів мати цю перлину, що ні про що інше не міг думати. Багач не звертав уваги ні на наляканих слуг, ні на здивованих перехожих, котрих зустрічав дорогою.
Прибігши до продавця, багач висипав йому на прилавок купу грошей. Багато часу вони їх підраховували. Це було дуже-дуже багато грошей, але, на жаль, тільки половина тієї суми, яку потрібно було заплатити за перлину. Багач замислився... Невже усіх його грошей не вистачить, щоб придбати цю дуже бажану для нього річ? Його погляд знову впав на непримітну перлину. Чи варта вона того, щоб за неї віддати усе? І багач знову взяв її в руки, щоб краще роздивитися. Ця темна непримітна перлина у світлі сонячних променів вмить змінилася – засяяла надзвичайно прекрасним сяйвом. «Ні, – подумав багач, – не можна, щоб вона лежала ось тут. Перлина гідна того, щоб нею милувалися, завжди споглядали її чарівне сяйво. Я не можу залишити її тут!». І в нього з’явилася ідея.
Запевнивши продавця, що невдовзі знову повернеться, багач пішов додому. Удома він насамперед відпустив усіх слуг, а потім продав свій розкішний дім з усім, що в ньому було, і свій чудовий садок. Зібравши всі гроші, чоловік пішов такою вже знайомою дорогою на ринок до продавця коштовних речей. Продавець аж перелякався, побачивши свого покупця з такою великою сумою грошей.
– Це все, що я маю, – сказав багач.
– Цього повинно вистачити, – відповів продавець.
І вони почали рахувати. О, це була дуже велика сума, однак багача знову чекало розчарування. Не вистачало ще зовсім трішки. Багач стояв перед прилавком, не знаючи, як діяти, адже це були всі його гроші. Він опустив голову, і його погляд упав на власні розкішні шати...
– О, це ще не все! – радісно вигукнув багач і щодуху побіг туди, де на ринку продавали одяг.
Там, віддавши продавцеві своє розкішне вбрання, він обміняв його на найпростіший одяг, у якому ходять найбідніші люди, а вторговані гроші відніс продавцеві ювелірних виробів. Це була  якраз та сума, якої не вистачало. З цієї миті дорогоцінна перлина належала цьому чоловікові.
Аж дивно, які зміни можуть відбутися з людиною за один день. Ще вранці чоловік був найбагатшим, а коли заходило сонце, він сидів у тіні розлогого дерева, просто на землі, у бідному одязі, але зі щасливою усмішкою на обличчі, розглядаючи дорогоцінну перлину. У променях призахідного сонця вона виблискувала просто неймовірними кольорами.
Відтоді цього бідного чоловіка вже ніхто не впізнавав на вулиці, не вітав низьким поклоном, а навпаки, його обходили стороною і зневажали. Чоловікові доводилося важко працювати цілий день, щоб заробити собі на шматок хліба, а інколи йому й не було де переночувати. Проте ніякі негаразди не могли затьмарити його щастя, адже він володів найціннішою річчю у світі –  дорогоцінною перлиною.
Дорогий друже! Чи тобі сподобалася ця розповідь? Однак вона не просто про перлину, а про… тебе. Ти – дорогоцінна перлина! Так-так, а знаєш чому? Тому що ти – єдиний такий у світі. Більше ніде немає хлопчика з такими мріями, як у тебе, більше ніде немає дівчинки з такими очима, як у тебе. А якщо хтось говоритиме тобі, що ти нічого не вартий, що ти лише маленький хлопчик чи дівчинка, пам’ятай: для Бога ти – немов дорогоцінна перлина, найбільша цінність у світі. І лише в Його руках і в промінні Його світла виявиться твоя найбільша цінність і краса. Задля тебе Господь віддав найцінніше, що в Нього є, – Свого Сина.
А багатий чоловік, про якого ти щойно прочитав, – це Сам Ісус. Адже чи є хтось багатший за Бога, за Ісуса? Його одяг настільки прекрасний, що на нього просто неможливо дивитися, а Його престол виблискує усіма кольорами веселки. У Божому Царстві золотом викладені дороги, з перлів виготовлені ворота, а з коштовного каміння – стіни. Ісусу служать мільярди ангелів. Але одного разу Він зійшов із трону, зняв Свою корону, розкішні шати і прийшов на Землю, ставши звичайною людиною. Ісус одягався у звичайний одяг, який носять бідні люди, часто Він навіть не мав де переночувати і що поїсти. Христу не поклонялися, а навпаки, Його зневажали й переслідували. А потім Ісуса схопили вночі та зв’язали, били, плювали в обличчя, поклали на голову замість корони вінок із колючок і врешті-решт прибили іржавими цвяхами до дерев’яного хреста.
А знаєш, про кого Ісус думав, коли знімав Свою корону й залишав Свій прекрасний дім, коли ходив по землі і коли помирав на хресті? Він думав про тебе! Адже Ісус це все зробив для того, щоб ти міг завжди бути з Ним. Христос хоче ввести тебе у Своє Царство, де Він приготував для тебе прекрасну оселю, блискучий одяг і золоту корону. Ісус прагне, щоб ти був Його другом. Він усе зробив для цього. А ти хочеш бути другом Ісуса? Чи бажаєш ти мати такого Друга, Який настільки високо цінує тебе, що задля тебе віддав усе, навіть Своє життя? Якщо так, то просто зараз скажи Йому про це в молитві.
Тітонька Марта прийшла з ринку i поставила кошик у кутку кухні. Раптом залунав телефонний дзвінок, i вона побігла знімати слухавку. А тим часом у кошику почали розмовляти овочі.
Петрушка: I що ми тепер будемо робити?
Буряк: Нічого не будемо робити.
Петрушка: Як це?
Буряк: З нас будуть робити!
Петрушка: Як це зрозуміти?!
Морква: Що будуть робити?
Буряк: БОРЩ!
Соя (з акцентом): Що таке борщ?
Картопля: Хіба ти не знаєш, то таке борщ?
Буряк: Вона не місцева, приїхала з Америки, а там борщів не готують.
Картопля: А-а. Борщ, дорогенька, – це така загальна баня для овочів.
Капуста: Спочатку нас миють під холодним душем...
Цибуля: Потім старанно очищають...
Буряк: A потім – в окріп. Ух, як там гаряче!
Петрушка i Морква: Ой – ой – ой!
Картопля: Ви так розповіли, що мені аж самій страшно стало!
Соя: I ми вci потрапимо в борщ?
Цибуля: Hi, це залежить від того, який борщ варитиме господиня.
Буряк: Я думаю, що капусняк.
Капуста: Hi, мабуть, червоний борщ.
Буряк: Капусняк!
Капуста: Червоний!
Буряк: Капусняк!
Капуста: Червоний!
Капуста i Буряк: Щавлевий!
Картопля: Щавлю немає!
Цибуля: A взагалі немає різниці, бо який би борщ не варили, ми все  одно там будемо.
Морква: Ми приречені?!
Картопля: Так, приречені!
Цибуля: Така наша доля!
Соя: Невже нічого не можна змінити?!
Картопля: Hi, тому що сотні тисяч наших предків своє життя закінчували в борщі. А якщо не там, то все одно кінцева інстанція – кухонний стіл. Далі життя немає.
Петрушка (плачучи): Не хочу! Я хочу додому!
Морква: Стоп! У мене є ідея! Ми піднімемо повстання та втечемо звідси!
Картопля: Яким чином?! Нам не вдасться!
Капуста: Може, у тебе, Морквинко, є якийсь план?
Морква: Ну-у-у, треба подумати.
Буряк: Давайте думати разом!
Усі, почухуючи потилиці, думають.
Картопля: Стоп! Вистачить! Нічого ви не придумаєте! Якби можна було якось змінити цю фатальну закономірність: город-базар-кошик-борщ, то хтось давно б це зробив. Нам навіть не варто напружувати свої розумові сили. Краще спокійно скоритися долі!
Капуста: Так, ми нічого не вдіємо!
Буряк: Краще скоритися.
Цибуля: Така наша доля.
Соя: Звідки ця рабська покора!? Ви лишень замисліться: наше майбутнє – не кухонний стіл i гарячий окріп, а широкі лани. Невже ви не хочете знову побачити безкрає небо? Невже не прагнете відчути дотик сонячних променів?  Друзі, що нас тримає? Ви закували себе в тенета рабської покори. Ось бачите, я ступила крок? Ще один – i я вже не в кошику. Ви також це зможете! Уперед! Перед нами воля й зелені лани!
Усі: Ура! Уперед!
Один за одним овочі вилазять із кошика. Залишається тільки Кавун. Соя повертається.
Соя: А ти чому сидиш? Невже ти ніколи не мріяв про свободу?
Кавун: Зараз я думаю про інше. Я народився весняного ранку. Сонце лоскотало мої перші несміливі паростки. Безхмарне небо привітало мене блакитною усмішкою. А надвечір був рясний дощ, і я спрагло насолоджувався його свіжістю, відчуваючи в coбi потужну силу нового життя. Я тягнувся до сонця, яке так вабило мене. Я прокидався дуже рано, щоб відчути дотик його перших променів, і з радістю помічав, як мужнію, як моє тіло стає пружним. I чим більше ранків було в моєму житті, тим більше я був сповнений відчуття, що недаремно створений Богом, що моє життя принесе комусь радість і на чиємусь обличчі викличе усмішку. Коли сонце сходило, я вітав кожну бджілку над своїми квітами, а потім – старого баштанника. Ще з більшою старанністю я вбирав сонячне проміння  i пив ранкову росу, щоб той дідусь усміхнувся i вибрав саме мене.
Тепер я не мрію про баштан: там холод i порожнеча. Я думаю про дітей, на обличчях яких з’являться задоволені усмішки, оченята яких засяють радістю, коли вони  побачать, як гарно я засмаг. Тоді й вони відчують солодко-свіжий смак сонця, ранкової роси й теплого вітру. Кожна моя зернинка навесні знову зустріне сонце тремтливим паростком. Тисячі нових кавунів з’являться, щоб нести радість у світ. Ось для чого я живу!
Поки Кавун говорить, овочі по одному повертаються на свої місця.
Картопля: Ми залишаємося.
Буряк: Ми хочемо бути корисними.
Морква: Я хочу побачити дитячу усмішку.
Капуста: Я хочу подарувати радість.
Петрушка: Я для цього народилася.
Цибуля: Я не хочу зігнити на городі.
Соя: I я також хочу бути корисною.
Уci: МИ ХОЧЕМО ДАРУВАТИ ЛЮДЯМ РАДІСТЬ!
І ти також, дорогий друже,  скільки б тобі не було років, можеш бути корисним  і приносити людям радість.
Жив собі на світі Песик. Був він дуже сумний, тому що в нього зовсім не було друзів. Ходив лісом похмурий і невеселий. І ось зустрічає Песик Котика.
Котик: Привіт, Песику! Чому ти такий сумний, чому сам гуляєш?
Песик: Тому що в мене немає друзів.
Котик: І що, зовсім немає друзів?
Песик: Саме так.
Котик: А давай я буду твоїм другом?
Песик: Давай! А що роблять друзі?
Котик: Ну, друзі, наприклад, ходять один до одного в гості, пригощають чимось смачненьким…
Песик: Давай тоді підемо до мене в гості.
Котик: О, це чудова ідея! А в тебе є щось смачненьке?
Песик: Звісно.
Проте дорогою в Песика з’явилися суперечливі думки:
Песик (розмірковуючи): Скільки в мене там цукерок залишилося? Здається, чотири. Якщо доведеться з Котиком ділитися, то залишаться тільки дві. Невигідно.
Усе прорахувавши і зваживши, Песик вирішив, що йому зовсім не вигідно дружити з Котиком. І, розпрощавшись, вони розійшлися в різні боки.
Утім, що робити без друзів? Тому Песик і далі ходив лісом сумний, аж поки не зустрів Їжачка.
Їжачок: О, Песику, чому ти такий зажурений?
Песик: Немає мені з ким дружити, тому і сумую.
Їжачок: То давай я буду з тобою дружити!
Песик: Давай! А як це – дружити?
Їжачок: Дружити – це, наприклад, грати в різні веселі ігри.
Песик: То давай пограємо!
Їжачок: Пропоную пограти у “квача”!
Песик радо погодився. Деякий час справді було весело. Але ненароком Песик поколовся об голочки Їжачка.
Їжачок: Пробач, пробач, Песику, я ненароком.
Проте Песик дуже образився.
Песик: Не потрібні мені такі друзі.
Похнюпившись, Песик пішов далі лісом. Аж зустрічає його Лев.
Лев: Чому ти такий сумний, Песику?
Песик: Тому що я зовсім не маю друзів. Я хотів подружитися з Котиком і з Їжачком, але вони виявилися нехорошими друзями.
Проте Лев був дуже розумний, і він дав Песику хорошу пораду.
Лев: Ти знаєш, один дуже мудрий цар, Соломон, дав таку пораду: «Бувають приятелі на погибель; але буває друг від брата прихильніший». Якщо ти хочеш дружити, то повинен бути готовий ділитися, прощати, допомагати, співчувати…
Песик: О, це мудрі слова! А можна, я буду дружити з тобою, а ти будеш мене навчати, як бути хорошим другом?
Лев: Це хороша ідея.
І Песик з Левом пішли далі лісом разом.
На прилавку одного магазина жив Горщик. Це був звичайний зелений емальований горщик з одним вушком (такі горщики зазвичай купують маленьким діткам). На інших полицях поблизу нього стояв різний кухонний крам: каструлі, кухлики, вази, чайники –  усі вони мріяли, що одного разу їх хтось забере з цього магазину і вони нарешті зможуть виконати своє призначення.
«А яке ж моє призначення? – не раз замислювався Горщик. – Можливо, у мене будуть класти цукерки чи наливати воду. Я досить міцний, можу витримати й високу температуру».
«Але найбільше хотілося б, – часто мріяв він, – аби в мене поставили квіти. Тоді я став би прикрасою оселі. О, мої зелені боки гармоніювали б із свіжою зеленню». Він поглядав на сусідню полицю, де стояли блискучі кришталеві вази, і думав, що він не гірший за них.
І ось нарешті настав цей день! Продавець зняв Горщика з полиці, якась жіночка з маленькою дівчинкою довго оглядала його, а потім поклала в сумку. Кришталеві вази залишилися в магазині, а щасливий Горщик готовий був виконати своє призначення.
І ось його принесли в дім і поставили… у куток на підлогу.
«Нічого, – втішав себе Горщик, – це ненадовго. Можливо, господиня не може ще знайти мені місця або боїться, щоб дівчинка мене не розбила. Скоро і я буду на висоті, разом із кришталевими вазами».
Але минав день за днем, а Горщик так і стояв у кутку, і маленька дівчинка використовувала його за призначенням. Для гордого Горщика це було надто великим приниженням. Усі дні для нього були однаково похмурими й безнадійними, він навіть не наважувався дивитися на полицю, де стояли кришталеві вази. Горщику здавалося, що вони глузують із нього. «Чому? Ну, чому, за що так несправедливо вчинили зі мною? Я заслуговую кращого ставлення!» –  ніяк не міг зрозуміти принижений Горщик. Аж доки одного дня старий Самовар не обірвав його сумні роздуми:
– О Горщику, я бачу, що ти тут новачок. Чому ти завжди такий похнюплений?
Самовар був дружелюбним, і Горщик вирішив поділитися з ним своїм горем і нездійсненими мріями.
– Ось так тепер постійно я мушу зазнавати такого приниження, – закінчив він свою невеселу розповідь.
– А чому ти вважаєш це приниженням? – здивувався Самовар. – Чи помітив ти, друже, скільки в цьому домі посуду? І кожен має своє місце та призначення. Каструлі, чашки, чайники, відра – усі тут для того, щоб допомагати людям. Так, у цьому домі є кришталеві вази, у які ставлять квіти, вони служать прикрасою оселі. Проте є й інший посуд, для щоденного вжитку. Кожен, хто виконує своє призначення, важливий у цьому домі. Ну що ж, твоє призначення – слугувати маленьким дітям, але ж воно ніяк не принижує тебе. Тому підбадьорся, не варто сумувати, адже ти виконуєш свою місію, своє призначення. І хтозна, можливо, колись і в тобі зацвітуть квіти…
Після тієї розмови все для Горщика змінилося. Він щиро радів, коли до нього підходили дітки, адже він виконував своє призначення. Горщик дивився на кришталеві вази і думав, що він не гірший за них, просто в нього інше  призначення.
Минали роки. Виросли діти. А Горщик усе стояв у кутку, тільки тепер його, здається, ніхто не помічав. Він намагався не сумувати, вірив, що ще потрібний у цьому домі. Якось господиня зупинилася біля нього.
«О, щастя, – подумав Горщик, – нарешті мене помітили!» Але жінка взяла Горщик і винесла з кімнати. За мить він опинився в новому місці, під відкритим небом.
– Де я? – боязко озираючись навкруги, тихо запитав Горщик.
– На купі металобрухту, – почув він знайомий голос.
– О Самоваре, як добре, що я зустрів тебе. І що тепер з нами буде?
– Тепер наша дорога – на переробку, – сумно відповів Самовар.
– А що це означає? – перелякався Горщик.
– Це означає, що нас тепер перероблять і  виготовлять, наприклад, автомобіль…
– Або відро, – хіхікнула іржава Терка.
Горщик усе зрозумів. Він опинився серед непотрібних речей. Його просто викинули на смітник. Немає нічого гіршого, ніж знати, що ти вже нікому не потрібний… «Так і не здійснилася моя мрія бути горщиком для квітів», –  сумно зітхав бідний Горщик…
А про що мрієш ти? Ким хочеш  стати? Бувають у житті такі моменти, коли здається, що все складається зовсім не так, як хотілося б. Але якщо твоя мрія хороша, Бог знає її і допоможе здійснити. Не розчаровуйся!
Кружляючи в повітрі, легкий лапатий березневий сніг падав на землю, за мить вкриваючи усе навкруги білосніжною пеленою. Старий абрикос, вкритий цвітом, здригався від його холодного дотику. Усе навкруги дивувалося, не розуміючи, це сніг чи білі пелюстки абрикоса.
Не дивувався лише Горщик…. Звичайний зелений емальований горщик, який лежав на купі металобрухту недалеко від дерева. Він уже давно нічому не дивувався і до всього був байдужий. Дні і ночі, весни і зими минали, він їх уже й не рахував,  непорушно лежачи серед непотрібних речей. Це колись без нього і дня прожити не могли. «Де горщик? Хто бачив горщика?» – лунало на всю хату. Тоді він був необхідний! А тепер… Діти виросли, Горщик постарів, емаль пооббивалася, і він став нікому не потрібен. Старий абрикос говорив, що так усе в цьому світі: спочатку росте, розвивається, приносить плід, а потім старіє і засихає. Горщик спочатку не вірив, адже й абрикос щоосені втрачав своє листя, ніби зовсім засихав, а навесні знову розцвітав. Однак із кожною весною Горщик усе більше втрачав надію на позитивні зміни, на те, що він знову стане корисним і приноситиме людям радість. Тим більше, що там, де була оббита емаль, від дощів і снігів  утворилася дірка.
Перестав падати сніг, визирнуло веселе весняне сонечко. Абрикос потягнувся до нього своїми змерзлими гілками, спрагло вбираючи тепло. Занурившись у свої сумні думки, Горщик навіть не помітив цих змін у погоді, не зауважив, як до абрикоса підійшла дівчина з теплою, як весняне сонечко,  усмішкою. Вона пострушувала з гілок сніг, радіючи штучному снігопаду, а потім нахилилася над купою металобрухту. Щось привернуло її увагу. О, невже цей старомодний  викинутий і всіма забутий горщик?! Так, саме він. Дівчина взяла Горщик за вушко і струсила з нього сніг. Горщик аж здригнувся від неочікуваного дотику. «Ой, невже я комусь став потрібний?!» – у його емальованому серці з’явилася іскра надії. Але відразу ж і погасла, коли дівчина намацала пальцем дірку. «О, ця дірка, –  з розпачем подумав Горщик, – напевно, я вже недостойний лежати навіть серед металобрухту, і вона хоче пожбурити мене ще далі».
Але дівчина задоволено усміхнулася. Здається, це якраз те, що їй потрібно. А потім вона почала мити його теплою водою. Зелена емаль уперше за багато років знову стала блискучою. «Що це? Навіщо? – дивувався Горщик. – Невже я знову зможу бути корисним?!» Але того, що відбулося далі, він аж ніяк не очікував – дівчина насипала в нього ґрунт, а потім посадила туди маленький ніжний паросток.
«Зрозуміло, я тепер буду горщиком для квітів!» – зрадів Горщик.  «Не бійся, ніжна рослинко, я оберігатиму тебе», – подумки звертався Горщик до нового життя, що зародилося в ньому.
Відтоді все стало по-іншому! Горщик із радістю зустрічав кожен новий день, він надзвичайно радів теплому весняному сонечку і здригався від холодного вітру, адже жив уже не для себе, а для тієї тремтливої маленької рослинки, яка росла в ньому. А паросток із кожним днем ставав усе міцнішим, на ньому виросли листочки, а одного разу з’явилися й перші пуп’янки, які через деякий час розцвіли й перетворилися на розкішні червоні квіти… Зелені боки Горщика так чудово гармоніювали з червоногарячими пелюстками квітучого кущика.
Ще один неочікуваний сюрприз чекав Горщика – його занесли в хату й поставили на тумбочці. Яскраві квіти милували око кожного, хто заходив до кімнати, і здавалося, що й сам Горщик цвіте від радості.
Дорогий друже, пам’ятай,  що Господь може будь-які  обставини життя  змінити на краще.  Довіряй Йому!
Десь далеко-далеко, за морями та лісами, розкинулася Щаслива Країна. Її жителі привітні, благородні, дружні та ввічливі. Батьки люблять дітей, діти поважають батьків, ніхто нікого не ображає, скрізь панує мир і злагода. Тому жителі країни почувають себе надзвичайно щасливими.
Але одного разу  до них завітали дивні гості – посланці з іншої країни. Вони виявили бажання зустрітися із Царем Щасливої Країни та її жителями. Їх привітно прийняли за місцевим звичаєм.
Цар: Вітаємо вас, о поважні гості, у нашій Kpaїні! Представтеся, будь ласка, хто ви, звідки i з якою метою прийшли до нас.
Нютют: I ми вас вітаємо! Ми – посланці з країни Xipг. Я – Нютют.
Льогокла: А я – Льогокла. Вітаю вас!
Китокран: I я, Китокран, вас вітаю, вельмишановний Царю і всі жителі Щасливої Країни.
Цар: Мабуть, ви прийшли з далекого краю, адже у вас такі дивні iмена й обличчя дуже зморені. Вам потрібно відпочити. Ходімо, я відведу вас до кімнати для гостей, там ви зможете відновити свої сили.
Льогокла: Так, ми довго йшли до вас, але не будемо зараз відпочивати, тому що маємо дуже важливу справу.
Китокран: Ми прийшли, щоб укласти з вами договір миру та співпраці. Давайте об’єднаємо наші держави в одну країну повного щастя.
Цар: Але ж подивіться на моїх людей, xiбa вони не щасливі?
Китокран: Так, але я впевнений, що ТАКОГО щастя вони ще ніколи не відчували.
Нютют: Ви можете надолужити це, щодня вдихаючи чудодійний аромат дивовижного диму, який бадьорить, коли немає сил, заспокоює, коли дуже хвилюєшся. Я запевняю вас: це варто того, щоб хоч раз спробувати.
Льогокла: А завдяки мені ви будете ще веселішими, захочете сміятися, співати й танцювати, у вас зникнуть усі комплекси. Незнайомі люди вмить стануть нaйpiднiшими, найближчими у світі. Країна вічного свята – це чудова  перспектива!
Китокран: А я вирішу вci ваші проблеми, відкрию незбагненні мoжливоcтi вашого розуму й уяви, ви бачитимете цей світ тiльки в рожевих барвах. Це ваш шанс змінити життя за одну мить.
Цар:
Дякуємо, але нам потрібно обговорити вашу пропозицію. Ви не будете проти?
Китокран: Hi, нi, ні, будь ласка! Ми вас зачекаємо біля воріт.
Цар Щасливої Країни був дуже мудрий, тому він відразу відчув небезпеку й вирішив застерегти своїх підопічних.
Цар: Любі мої, уci ви щойно бачили цих непроханих гостей i чули їхню промову. Але не потрібно приймати швидких рішень. Нам необхідно бути дуже пильними, щоб не потрапити в халепу. Придивіться уважніше до цих посланців, i ви побачите, хто ховається під тим гарним одягом. A їхня мова – це омана. «Чудодійний дим», про який розповідав Нютют, насправді дуже отруйний. Він вражає легені, серце i мозок, забруднює весь організм i поступово вбиває. A найгірше те, що, подихавши ним один раз, хотітиметься ще, i ще, i ще, хоч він зовсім неприємний. А Льогокла ще підступніший. Навіть страшно уявити, якою стала б наша Щаслива Країна, якби ми підписали з ним угоду! Наші воїни стали б слабкими, мудреці –  безумними, a матері народжували б хворих дітей. А Китокран – це ж просто перевдягнена смерть! Якщо ви ще в чомусь сумніваєтеся, то прочитайте їхні імена справа нaлiвo.
Любчик: Тютюн, Алкоголь...
Велла: Наркотик?!
Рада: Це ж наші найстрашніші вороги з країни Гpix!
Bipний: I вони хотіли підкорити нас хитрістю! Їм не вдасться!
Цар: Любі друзі! Ми в жодному paзi не підпишемо з ними договір. Проте це пастка, адже  посли повернуться i приведуть із собою велике військо, вони захочуть узяти нас силою. Тому, дорогі мої, будьте сильними й відважними! Єдина зброя, яку ми маємо, – це молитва і коротке, але рішуче «Ні». Озбройтеся, захищайтеся i перемагайте!
Після цього жителі Щасливої Країни повертаються до гостей.
Цар: Шановні гості, Нютют, Льогокла й Китокран, як ви самі себе назвали. Ми викрили ваш підступний план i не будемо підписувати угоду з нашими ворогами. Просимо вас якнайшвидше залишити нашу країну!
Китокран: Якщо так, тоді ми візьмемо вас силою. До зброї!
Відтоді в цій країні точиться жорстока боротьба з підступними воїнами країни Гpix. Добрим жителям Щасливої Країни потрібно бути дуже сильними й відважними, щоб не потрапити в полон до своїх ворогів.
Дорогий друже! Якщо тобі вже довелося зіткнутися з воїнами гріха,  знай, що молитва і коротке й рішуче «Ні» – це найкраща твоя зброя проти них.  Господь завжди готовий  допомогти тобі в цій боротьбі.

«Кажу кожному з вас… не думати про себе більше, ніж належить  думати, а думати скромно»  (Римл. 12:3).

Кожному з нас Господь дав особливі здібності й таланти, щоб ми їх використовували для добра інших.  А як ти можеш використати свої таланти?

Якщо ти хочеш мати друзів, то прислухайся до поради мудрого царя  Соломона.

Зміст
Ціна непослуху ...............................................................................2
Гусеничка.....................................................................................3
Павучок знаходить друзів..............................................................4
Жук-Олень стає Жуком-рятівником ..........................................6
Як Бджілка подружилася із Сонечком .........................................9
Два струмочки ...............................................................................10
Зухвалий Мухомор .......................................................................11
Добрий Горобець отримує нагороду .......................................12
Жовтий Помідор ...........................................................................14
Вуглинка хоче стати сніжинкою ...............................................16
Коштовна перлина ........................................................................18
Щоб принести людям радість ....................................................22
Як знайти друзів ...........................................................................24
Мрії здійснюються (частина перша) .........................................26
Мрії здійснюються (частина друга) ...........................................28
Дивні гості Щасливої Країни ......................................................30

Як знайти друзів
Марія Власюк
Використані ілюстрації Наталії Примачук
Директор видавництва В. Джулай
Головний редактор Л. Качмар
Редактор І. Джердж
Дизайнер і верстальник Т. Романко
Відповідальна за друк Т. Грицюк
© 2017, видавництво «Джерело життя»
Формат А4.  Папір офсетний. Друк офсетний. Підписано до друку 22.05.2017 р.
Гарнітура Таймс. Наклад 1000 прим. Свідоцтво: серія ДК № 787 від 28.01.2002 р.
Видавництво «Джерело життя» 04071, м. Київ, вул. Лук’янівська, 9/10-А
тел. (044) 425-69-06, факс 467-50-64, е-таіl: dzherelo@ukr.net