Мігель Анхель Нуньєс
Не залишай свiй
мозок удома!
Про цінність мислення

Київ          2024

ББК 86.376
H87
H87	Мігель Анхель Нуньєс
Не залишай свій мозок удома! – К.: Джерело життя, 2024. – 112 с.
Наш мозок дивовижно влаштований! У книзі розглянуто основні поняття, пов’язані з процесом мислення, розкрито теми, які можуть допомогти молодим людям приймати обдумані, виважені й мудрі рішення,  а також уникнути помилок та жити повноцінним життям.
ББК 86.376
© 2024, видавництво «Джерело життя»

«Здатність мислити – перша зі здібностей людини, а мистецтво висловлювати думки–перше з мистецтв».
Етьєнн Бонно де Кондільяк

«Справжня трагедія – це трагедія людини, яка жодного разу в житті не напружила всі сили для одного найбільшого зусилля, ніколи не виявила повною мірою свої здібності, ніколи не випросталася у повний зріст».
Арнольд Беннетт

«Мислення – життєво важлива функція, як травлення чи кровообіг».
Хосе Ортега - і - Гассет

«Немає людини, яку хоч якоюсь мірою  не досягало б вічне світло».
Жан Кальвін

«У розумного мудрість  перед очима, а нерозумний шукає її аж на краю землі».
Притчі Соломона 17:24

«Проповідувати по - справжньому не так просто, як здається.  Це не демагогія і не емоціоналізм».
Альфонсо Роперо Берсоса

Подяка
Книги не пишуть за одну мить, коли письменник сідає за стіл. Цьому передують роки спостережень, записів, роздумів.
Багато з того, що написано в цій книзі, з’явилося завдяки розмовам з моїми студентами. Я багато років викладав філософію, і це були особливі заняття: ми разом розмірковували над тим, що означає розмірковувати, і думали про те, що означає думати. Не таке вже й просте заняття для молодих людей, котрі вважають, що це має відбуватися само собою.
Тому я дякую всім моїм колишнім студентам, які зробили внесок у цю книгу, ставлячи цікаві запитання, висловлюючи сумніви й припущення. Деякі думки я написав спеціально для декотрих із них.
Упродовж багатьох років я проводжу семінари для сімейних пар та молодих людей. Наприкінці кожної зустрічі відвідувачі передають мені записки із запитаннями, не зазначаючи свого імені. Молоді люди ставлять серйозні запитання, і в цій книзі я спробую дати аргументовані відповіді на деякі з них.
Як завжди, моя кохана дружина Мері, прочитавши рукопис, поділилася чудовими ідеями. Вона вже давно жартома каже, що за свій внесок у мої книги заслуговує на те, щоб її ім’я стояло поруч із моїм як співавтора. Я вдячний їй за натхнення і терпіння.
Нехай Бог допоможе всім нам найкраще використати чудовий дар мислення, яким Він нас наділив.
Мігель Анхель Нуньєс
Вступ
«Мислення – єдине явище у Всесвіті, існування якого неможливо заперечувати, оскільки заперечувати означає мислити». Хосе Ортега   –   і   –   Гассет
Назва цієї книги народилася із сімейного жарту. Не пам’ятаю, у який момент це стало традицією, але щоразу, коли наш син (який зараз уже дорослий) виходив з дому, я наставляв його:
– Синку, не забудь прихопити із собою мозок!
Або просто запитував його:
– Алексісе, ти прихопив із собою мозок?
Минув час, син виріс, і я перестав казати йому ці слова, але ще довго старий сімейний жарт нагадував нашим дітям: коли вони далеко від дому і поряд немає батьків, які можуть дати своєчасну пораду, тоді вони мають розраховувати тільки на свою здатність міркувати, на принципи й поняття, засвоєні ще з дитинства. Не використовувати їх – усе одно що залишити свій мозок удома, і в такому разі все засвоєне раніше – даремне.
Рене Декарт (1596 – 1650) вважав, що від природи розсудливість і розум у всіх людей однакові. Оскар Уайльд (1854 – 1900) був менш оптимістичним. Описуючи одного зі своїх персонажів, він називає здоровий глузд рідкісною рисою.
Справді, часом вражає, як люди, котрі мають рівень інтелекту вище середнього, припускаються абсурдних учинків, у яких потім каються до кінця життя.
Необхідно навчитися думати. У навчальних закладах усіх рівнів мали б навчати цього важливого вміння, але багато викладачів задовольняються тим, що учні здатні хоч би повторити щось по пам’яті.
Я поділяю таку думку: «Справжня освіта передбачає розвиток у людини… здатності думати, а не просто відображати думки інших».
Е. Уайт. Виховання та освіта. С. 17
Запам’ятати щось – не означає думати. Це просто дія, яка вказує на те, що людина має мінімальну здатність до навчання. Однак мислення включає в себе дещо більше:
Ідеї для цього розділу взято з книги Бенджаміна Блума «Таксономія навчальних цілей» (1956).
• Знання. На цьому рівні відбувається запам’ятовування інформації, досліджуваного матеріалу. Дані отримують з різних джерел: читання, спостереження, бесіда тощо.
• Розуміння. Це здатність викладати отриману інформацію в іншій формі, іншими словами. Таке вміння свідчить, що учень зрозумів те, що вивчив. Інформація засвоєна.
• Застосування. Здатність використовувати опановану й засвоєну інформацію в іншій галузі. Уміння застосовувати наявні дані в нових ситуаціях.
• Аналіз. Це вміння класифікувати матеріал, визначати його структуру. На цьому рівні виявляється здатність ідентифікувати складові, знаходити взаємозв’язки між ними та принципи поєднання в ціле.
• Синтез. Виявляється в здатності узагальнити матеріал, для чого необхідно класифікувати засвоєне на попередніх рівнях. У процесі синтезу можливі пропозиції нових ідей, узагальнення, формулювання висновків від часткового до загального, виявлення тенденцій.
• Оцінювання. На цьому рівні на основі отриманих даних виробляються критерії для відхилення хибної інформації та прийняття правильної. Оцінювання відбувається шляхом порівняння, виявлення відповідностей та невідповідностей, узгодження практики з теорією, визначення достовірності фактів, визнання суб’єктивності деяких аргументів чи висновків.
Мислення включає в себе все це.
Середні, професійні та вищі навчальні заклади повинні застосовувати методи, які включають всі описані складові. Проте, на жаль, багато молодих людей не розвивають у собі здатність мислити, оскільки ніхто їх цього не навчив.
У запропонованій книзі ми розглянемо основні поняття, пов’язані з процесом мислення; розкриємо теми, які можуть допомогти молодим людям приймати обдумані, виважені, мудрі рішення, а також уникнути помилок та жити повноцінним життям.
Коли людина перестає думати, вона ризикує своїм майбутнім і часто опиняється у вкрай небажаних ситуаціях.
Я хочу, щоб ця книга допомогла зрозуміти підліткам, молоді, батькам та викладачам величезну цінність мислення.
Нам слід повернутися на шлях роздумів. Це єдина надія відродити цінності, які в суспільстві відійшли в тінь.
Сподіваюся, книга буде корисна читачам і допоможе досягти цієї мети.
Мігель Анхель Нуньєс
Розділ 1.
Дивовижний орган
«Людський мозок – найдивовижніший  і найтаємничіший об’єкт в усьому Всесвіті».  Генрі Ферфілд Осборн
Назва цієї книги «Не залишай свій мозок удома!» наголошує на необхідності думати. Мислення – це основна діяльність людини, яку вона не завжди здійснює в найкращий спосіб. Часом для виконання цього завдання задіяний не весь потенціал людського мозку.
Наш мозок – надзвичайно складний орган! Напевно, це найдосконаліше і найдивовижніше, що є в людині. Мозок сприймає не один, а відразу низку візуальних образів; він одночасно визначає температуру навколишнього середовища, нагадує про заплановані на другу половину дня справи, а ми в цю хвилину можемо щось записувати. Мозок контролює все, що відбувається в організмі людини. Крім того, коли мозок декодує, тобто розшифровує, певну інформацію, щоб ми могли відчути дотик або почути звуки, він також контролює роботу решти органів тіла.
Будова мозку вражає, хоч його діяльність до кінця поки що не вивчена.
Більшість людей докладає багато зусиль, піклуючись про своє тіло, щоб збільшити або зменшити власну вагу, зробити пишним або, навпаки, гладким волосся, покращити свій зовнішній вигляд, правильно харчуватися й берегти шлунок, однак про стан власного мозку навіть не замислюється.
Тим часом науково доведено, що деякі психічні захворювання, такі як хвороба Альцгеймера, пов’язані з недостатньою інтелектуальною діяльністю. Багато людей втрачають свої навички, оскільки не користуються ними або недостатньо залучають їх. Мозок – не м’яз, а орган, але він теж атрофується, якщо його не використовують постійно і належним чином.
Анатомія чуда
Мозок – живий суперкомп’ютер з незліченними мережами для координації всіх функцій організму.
Спинний мозок містить систему волокон, які розповсюджуються по всьому тілу. Це двосторонні канали, що доставляють отриману від мозку інформацію практично миттєво, з майже невловимою швидкістю.
Інформація із сайту http://kidshealth.org/parent/en_espanol/general/brain_nervous_system_esp.html, 2008 р., стаття під редакцією доктора медицини Стівена Доушена.
Різні частини тіла надсилають інформацію в мозок, який указує, як реагувати в тих чи інших обставинах. Якщо я притиснув палець дверима, відповідне повідомлення надсилається в мозок, котрий миттєво віддає наказ вивільнити палець. Якби цього не відбувалося, ми постійно отримували б травми, самі того не помічаючи.
Причому мозок не обов’язково має бути величезних розмірів, щоб виконувати таку роботу. Дивовижно, наскільки він малий порівняно з тим, на що здатен.
Мозок людини важить у середньому 1360 грамів, що становить лише два відсотки від ваги тіла. Зовні він укритий складками й борознами, нагадуючи зморшкувате яблуко. Завдяки цьому кора мозку має велику площу, що дає змогу зберігати всю необхідну інформацію.
Спинний мозок, безпосередньо з’єднаний з головним, має довжину близько сорока п’яти і товщину близько двох сантиметрів. Це також вражає з огляду на обсяг інформації, яка проходить через нього. Від спинного мозку нервові волокна тисячами розгалужень розходяться по всьому тілу.
І головний мозок, і спинний захищені кістквою систе- мою – черепом та хребтом. Є і додатковий захист – спинномозкова рідина, яка також забезпечує життєдіяльність клітин і підтримує обмінні процеси.
У мозку виділяють три основні відділи: передній, середній та ромбоподібний. Найбільший і найскладніший з них – передній мозок. Він складається з кінцевого мозку та інших структур.
У цьому відділі мозку зберігається інформація, яка ідентифікує нас: інтелект, пам’ять, особисті якості, емоції, мовлення, здатність відчувати й рухатися. У кінцевому мозку чотири долі, які відповідають за обробку інформації різних типів.
Кінцевий мозок поділяється на дві півкулі – праву й ліву; вони з’єднані між собою нервовою тканиною, що забезпечує обмін інформацією.
Вважається, що ліва півкуля відповідає за логіку, аналіз, об’єктивність, а права – за інтуїцію, креативність, суб’єктивність.
Існують теорії, згідно з якими в деяких людей одна з півкуль більш розвинена, унаслідок чого ці люди краще виконують завдання, пов’язані із функціями саме цієї півкулі.
Поверхня кінцевого мозку називається корою головного мозку. Інформація, що передається органами чуття, надходить до кори головного мозку через спинний мозок.
Також у передньому мозку розташовані таламус, гіпоталамус і гіпофіз. Таламус відповідає за перерозподіл інформації від органів чуття (окрім нюху) до кори головного мозку. Гіпоталамус обробляє інформацію про пульс, голод, спрагу, сон та інші біологічні потреби людини. Гіпофіз – це фабрика гормонів, які впливають на ріст, обмін речовин, репродуктивну функцію, забезпечують вегетативний супровід стресу.
Середній мозок розташований нижче від центральної частини переднього мозку. Він контролює всі сигнали, які надходять до головного мозку зі спинного та у зворотному напрямку.
Задній мозок розташовується нижче кінцевого й дає початок мосту мозку, мозочку та довгастому мозку. Мозочок відповідає за рухи, рівновагу й координацію.
Діяльність головного мозку здійснюється завдяки нервовій системі, яка складається з мільярдів клітин – нейронів. За своєю «спеціалізацією» нейрони поділяються на групи. Вони обробляють, зберігають і передають інформацію шляхом складних електрохімічних процесів. Це інформація про наші думки, про те, чого ми навчаємося, що пам’ятаємо, що робимо.
Найбільше нейронів у мозку новонароджених, проте між деякими з нейронів відсутні зв’язки. Коли ми зростаємо й навчаємося, інформація передається від одного нейрона до іншого, утворюються зв’язки, нейронні шляхи. Це дає змогу автоматизувати процеси, але зменшує гнучкість нашого мислення.
Згодом мозку стає складніше створювати нові зв’язки чи нейронні мережі, унаслідок чого нам важче опановувати нові завдання; саме тому так важливо навчатися в ранньому віці.
Щоб мозок залишався здоровим, необхідно намагатися засвоювати нову інформацію; це сприяє розвитку нових нейронних зв’язків.
Зважаючи на те, що мозок контролює всі процеси, його пошкодження, захворювання або просто бездіяльність завдають шкоди всьому організмові.
Найкращі зусилля
Бог створив нас особливими, ретельно продумавши будову  й функціонування нашого єства.
Безперечно, ми несемо відповідальність за цей дар. Користуючись ним бездумно, «не за призначенням», ми нехтуємо чудом, яке Бог з любов’ю пропонує нам.
У Біблії сказано: «Усе, що тільки зможеш чинити своїми руками, те в міру своїх сил роби, бо в могилі, куди ти підеш, немає ні праці, ні мислення, ні пізнання, ні мудрості» (Еклезіаста 9:10). Робити все, що можуть твої руки, означає максимально використовувати закладений у нас потенціал. Звичайно, мається на увазі також діяльність нашого мозку та наша здатність до мислення.
Фахівці стверджують, що людина мінімально використовує можливості свого мозку. Однак нам не слід задовольнятися цим. Треба сказати собі: «Цього недостатньо! Я зроблю так багато, як тільки зможу!»
Джерело життя
Усвідомлюючи цінність розуму для людини, Соломон, який був наймудріший з усіх людей, навчав сина: «Понад усе, що лише зберігаєш, бережи своє серце, тому що з нього б’ють джерела життя» (Притчі 4:23). Тут під словом «серце» Соломон мав на увазі розум. Берегти серце означає уважно стежити за всім, що пов’язано з нашим розумом; оберігати його від усього, що може зашкодити йому.
Як це здійснити?
•	Не вживати шкідливих продуктів харчування. Ми не засипаємо пісок у мотор, бо знаємо, якої шкоди це завдасть нашому автомобілю. Те саме можна сказати про харчування.
•	Повністю утримуватися від уживання алкогольних напоїв. Алкоголь убиває нейрони, і цей процес незворотний.
•	Повністю утримуватися від уживання наркотичних речовин. Наркотики будь - якого типу вбивають мозок, тому розумові здібності знижуються.
•	Стежити за тим, що ми слухаємо, на що дивимося, про що говоримо. Усе, що робимо, безпосередньо пов’язано з нашим мозком, зокрема й бесіди, перегляд фільмів, прослуховування музики, читання книг. Це не означає, що треба відмовитись від аудіовізуальних джерел. Натомість потрібно використовувати їх розумно, не забуваючи про те, який вплив вони справляють на наш мозок.
Отже, ми перерахували те, чого слід утриматися. А що, навпаки, необхідно робити для розвитку мозку?
•	Читати. Читання дуже корисне для мозку. Воно дає енергію й нову їжу для роздумів. Проте корисне не все читання, а лише те, що спонукає думати й аналізувати. Дослідження свідчать: молоді люди, котрі багато читають, навчаються краще, у них вища здібність до розуміння.
•	Розмовляти на теми, які спонукають до роздумів. Діалог дає змогу розмірковувати й обмінюватися інформацією. Та якщо наші розмови банальні, беззмістовні і пробуджують у нас усе найгірше, це позначиться на нашому мисленні. Соломон попереджав про це: «Уста мудрих поширюють знання, але в серцях нерозумних усе не так!» (Притчі 15:7).
•	Запам’ятовувати корисну інформацію. Пам’ять – чудовий інструмент мислення, але вона слабшає, якщо нею не користуватися. Відсутність постійного тренування призводить до поступової втрати цієї здібності.
•	Брати участь у культурних заходах. Культура в її різних проявах зовсім не обов’язково нудна, навпаки, вона добре стимулює мислення і здатність аналізувати, допомагає знаходити аргументи для дискусій.
•	Писати. В епоху спілкування через соціальні мережі й месенджери безліч людей не володіє правильним писемним мовленням. Коли нам необхідно висловити свої думки в письмовій формі, наш мозок виконує ряд складних дій, а це розвиває розумові здібності.
•	Виконувати фізичні вправи. Фізична активність корисна для всього організму, зокрема й для мозку, бо в такий спосіб він насичується киснем. Також виробляються ендорфіни, які допомагають мозку краще функціонувати. Ідеться не про періодичні пробіжки або футбольний матч у дворі, а про постійні, систематичні фізичні навантаження.
•	Спілкуватися з людьми, котрі спонукають думати. Якщо твої друзі ведуть лише порожні розмови, говорять про пусте й непристойне, не бажаючи змінювати свою поведінку, тоді слід знайти нових друзів, які спонукатимуть тебе мислити і продуктивно використовувати свій мозок. Біблія говорить про це просто й однозначно: «Хто спілкується з мудрими, той сам стає мудрим, а хто товаришує з нерозумним, той зіпсується» (Притчі 13:20).
•	Проводити вільний час із користю для розуму. За результатами багатьох досліджень, у людей, які мають корисне хобі, рівень розумового розвитку вищий, ніж у тих, хто бездіяльно проводить час. Такі заняття, як колекціонування, рукоділля, малювання, музика та інші, не лише стимулюють, а й допомагають у житті.
Здоровий дух – у здоровому тілі
Зазвичай кажуть навпаки: у здоровому тілі – здоровий дух. Водночас у людей, які мають здоровий розум, фізичне здоров’я міцніше, ніж у тих, хто не замислюється над своїми звичками та способом життя. У Біблії також говориться про людей з нечистими розумом та сумлінням (див. Тита 1:15; 1 Тим. 6:5). Безперечно, розумова нечистота впливає як на фізичний стан людини, так і на її життя загалом. У людини із зіпсованим розумом через неправильний спосіб життя страждає не тільки розум, а й увесь організм.
Якщо ми уникаємо всього, що може занечистити нас, та прагнемо до чистоти думок, наш розум стає просвітленим (див. Ефес. 1:18). Якщо ж цього не відбувається, то, як написав апостол Павло, розум оповитий темрявою (див. Римл. 1:21).
Бог не може обрати за нас, яким шляхом іти. Ми маємо прийняти рішення самостійно. Відповідальність за те, чим ми наповнюємо наш розум, лежить на нас.
Перед нами два варіанти. Перший – влаштуватися зручніше, ні про що не думати, пливти за течією, приймаючи все, що пропонують. Другий – докладати зусиль, думати, аналізувати, порівнювати, але це менш протоптана стежка. Ми приймаємо певне рішення, і від нього залежить, які наслідки пожнемо.
У житті ніщо не дається задарма. Усе, що ми вкладаємо в нього, рано чи пізно впливає і на нас самих, і на те, що ми робимо.
Ми відповідальні за те, як поводимося зі своїм розумом.
Запитання для роздумів
1. Що ти можеш зробити, аби твій мозок був здоровий?
2. Що означають слова Соломона про те, що із серця (тобто з розуму) б’ють джерела життя?
3. Що означає докладати максимум зусиль?
4. Якими властивостями володіє наш мозок і що це говорить про Божественний задум?
5. Що відбувається з розумовими здібностями, якщо користуватися ними неправильно?
6. Який зв’язок між здоровим розумом і здоровим тілом?
Розділ 2.
Велике зло нашого часу
«Навчатися і не міркувати – марна трата часу;  міркувати і не навчатися – згубно». Конфуцій
Тобі випало народитися в непрості часи. Не знаю, якими були б мої дії, якби моя молодість припала на цю епоху. Однак я щиро хочу подивитися на все твоїми очима, висловлюючи свої думки на сторінках цієї книги.
У перші роки ХХ століття почали відбуватися зміни, які абсолютно змінили мислення нашого світу. Те, що раніше вважали раціональним, логічним і непорушним, почали сприймати зовсім по - іншому. Такі зміни бентежили людей та породжували нову культуру, яка кардинально відрізнялася від культури наших попередників. Хто був готовий до таких масштабних перетворень? Чи можна передбачити всі наслідки такого перевороту? Чи можна було уявити, які зміни відбудуться в мисленні людей у ХХ столітті та на початку ХХI?
Це складні запитання. Важливо, щоб ти вже зараз, у молодому віці, зрозумів значущість подій, на які поки що не звертаєш уваги. Можливо, деякі поняття, згадані в цьому розділі, знайомі тобі з підручників з історії чи філософії; тоді ми разом згадаємо їх та постараємося почерпнути уроки, які допоможуть зробити твоє життя повноцінним і щасливим. Зрештою, для цього ти й живеш: щоб максимально використати свій інтелектуальний, фізичний, духовний і соціальний потенціал.
Наукові погляди під питанням
До початку ХХ століття люди вірили в утопічну ідею про те, що наука здатна вирішити всі проблеми цивілізації. Передбачалося, що наука знайде відповіді на всі важливі запитання і на планеті запанує повна гармонія.
Проте науковий розвиток, особливо в галузі атомної фізики, змусив учених подивитися на світ по - іншому. На зміну абсолютній упевненості в істинності тих чи інших поглядів прийшли обережні заяви про те, що ці погляди, імовірно, правдиві. З’явилося багато сумнівів, виникло відчуття, що дуже складно зі стовідсотковою точністю стверджувати незаперечність того чи іншого наукового факту. Науковий факт залишається таким, доки нові дані не спростують його.
Французький математик Анрі Пуанкаре (1854–1912) висловив цікаву думку: уже не можна сказати, що теорія є істинною або хибною, можна тільки сказати, чи принесе вона користь. Звичайно, зміни в науковому світогляді спричинили зміни в усіх галузях знання та в різних сферах людського життя загалом.
Панівна невизначеність не завадила технічному розвиткові, який став внеском науки в розв'язання практичних проблем людей. Звідси, наприклад, стрибок в електроніці, засобах комунікації, інформатиці. Але водночас цей прогрес сприяв виникненню найбільших загроз, з якими доводилося стикатися людству. Безперечно, атомна енергія приносить користь, тому країни будують потужні атомні електростанції. Однак ту саму атомну енергію використовують і для створення бомб небувалої руйнівної сили.
Завдяки роботі німецького конструктора ракетно - космічної техніки Вернера фон Брауна (1912–1977) люди змогли ступити на поверхню Місяця, але водночас людина створила й міжконтинентальні балістичні ракети, здатні влучити в ціль на величезній відстані.
Телебачення – одне з найвидатніших досягнень ХХ століття, завдяки якому пришвидшилася передача інформації, що збли- зило жителів різних країн. Проте телебачення уможливило масове поширення ідей, які руйнують моральні підвалини суспільства.
Інтернет – одне з найнеймовірніших досягнень інформатики, яке, напевно, найбільше вплинуло на культуру за всю історію існування людства. Він дав людям безліч переваг, але, як і телебачення, призвів до багатьох негативних наслідків, головний з яких – розмиті межі між добром і злом у сприйнятті більшості людей.
Генетика зробила гігантські кроки вперед, відколи Грегор  Йоганн Мендель (1822–1884), монах - августинець, біолог і ботанік, відкрив перші закони генетики, проводячи досліди на гороху. Сьогодні перед нами стоять етичні проблеми, про які він не міг і подумати (наприклад, клонування).
Цікаво, що саме «раціонально мислячі» люди, видатні уми, як кажуть, спровокували найбільші лиха ХХ століття і продовжують діяти в тому ж напрямку. Людський розум винайшов газову камеру – знаряддя смерті для мільйонів в’язнів нацистських концентраційних таборів. Високоосвічені люди розв’язують війни під приводом принести мир, висуваючи аргументи, які не мають нічого спільного з реальністю.
Схоже, що сьогодні раціональність ставлять під сумнів, тоді як люди, котрі вважають себе раціональними, свідомо роблять нелогічні, безпідставні вчинки. Один із психіатрів назвав це явище «людина light» (легка – англ.). Він стверджує, що «людина, відносно добре інформована, але з мізерною гуманістичною освітою, занурена в прагматизм», котрій «цікаво все, але на поверховому рівні, не здатна узагальнити те, що сприймає, і, як наслідок, вона перетворюється на тривіальну, фривольну, „легку“ особу, яка все приймає, однак не має твердих критеріїв поведінки. Усе в цій людині стає ефемерним, легковажним, непостійним, банальним, уседозволеним». Унаслідок цього вона поступово перетворюється на «людину поверхову, байдужу, „усеїдну“, усередині якої утворюється моральна порожнеча».
Enrique Rojas, El hombre light (Madrid: Editorial Planeta. 1995), 13, 14.
Нерозсудливість як спосіб життя
Хуан – активний, життєрадісний хлопець. Йому подобається займатися спортом, і він полюбляє свята. У багатьох відношеннях Хуан – нормальний хлопець. Однак він не розлучається із цигарками, хоч знає, що це шкідливо, бо його батько помер від раку легень, спровокованого курінням, а в дідуся емфізема легень з тієї самої причини. Коли Хуанові починають говорити про це, він відмахується, виголошуючи: «Усі ми від чогось помремо».
В Анни діагностували серйозне захворювання печінки. Причина в тому, що вона з 13 років уживає алкогольні напої. Нині їй дев’ятнадцять. Лікар попередив: якщо вона не змінить свого способу життя, це призведе до цирозу печінки.
Та коли Ганну запрошують на вечірки, де пропонують алкоголь, вона, цілком усвідомлюючи ризик для свого здоров’я, усе ж таки не може опиратися спокусі.
Хосе витратив усі гроші, які батько переказав йому на кредитну картку. Вони домовилися: Хосе повинен самостійно заробляти стільки ж грошей, скільки йому перераховує батько. Насправді хлопець заробляє менше і знає, що, використавши кредитні гроші, він не зможе повернути їх, адже готівки ледь вистачить до кінця місяця. Хосе має достатньо одягу, проте, побачивши гарні дорогі джинси, він купує їх, а до них – ще й толстовку. Звичайно, тепер баланс його карти зі знаком мінус.
Роберт щойно отримав посвідчення водія і попросив у старшого брата його машину. Той погоджується і дає йому докладні інструкції. Отримавши автомобіль, Роберт попри здоровий глузд вирішує ввечері позмагатися з друзями у швидкісній їзді. Хлопці влаштовують перегони на центральній вулиці міста, хоч рух там усе ще жвавий. Незважаючи на знак обмеження швидкості до 50 км/год, вони мчать на швидкості 120 км/год. Коли Роберта затримує дорожня поліція, він навіть не розуміє, через що стільки галасу.
Здавалося б, людина повинна діяти розумно, проте нерідко ми бачимо розумних людей, дії яких зовсім нелогічні, безглузді, безрозсудні.
Усі очікують, що розумна людина діятиме відповідно до основних законів логіки, але, схоже, це стосується не всіх людей, і саме це доводять наведені вище реальні приклади.
Можна сказати, що нерозсудливість – це епідемія, яка охопила наш світ; і це не може не викликати занепокоєння. Звичайно, людський розум не спроможний дати відповіді абсолютно на всі запитання, але принаймні існують основні моменти, які слід враховувати під час прийняття рішень. Якщо я знаю, що вживання алкоголю серйозно зашкодить моїй печінці, чи розумно буде діяти всупереч логіці? Якщо мій батько помер від раку легень, хіба не буде раціональним утриматися від того, що його вбило?
Сьогодні ми живемо у світі, де розсудливість дедалі більше дискредитують. Часом розмови про розсудливість, розважливість і здоровий глузд сприймаються ледь як не образа. Багато молодих людей, почувши подібні розмови, займають захисну позицію, оскільки це здається їм нудним і перешкоджає радісному, креативному життю. Їм більше до душі заклик із пісні «Livin’ la vida loca» – «Живи божевільним життям», тобто життям, над яким не панує розум; дозволь захопити себе; не потрібно думати, бо, пішовши таким шляхом, ти будеш зобов’язаний змінити своє життя.
Розум, що тікає від розсудливості
Розум, який «утікає» від здорового глузду, вирішує діяти нелогічно й непослідовно. Він відмовляється брати до уваги критерії, котрі підказують, як слід діяти в різних обставинах, спираючись на досвід минулого та на ситуацію, що склалася нині.
Відповідь, яку дає Хуан на зауваження щодо шкоди куріння, частково правильна, але позбавлена сенсу. Факт неминучості смерті зовсім не означає, що треба вбивати себе, а хлопець саме це й робить, здійснюючи повільне самогубство. Він має рацію, стверджуючи, що всі ми помремо, але робить із цього абсолютно нелогічний висновок: якщо смерті не уникнути, то завдавати собі смертельної шкоди – цілком нормально. Як наслідок – слова Хуана виявляються безглуздими.
Хід думок Роберта взагалі неможливо зрозуміти. Після судового розгляду його на рік позбавили права сідати за кермо та внесли його прізвище до «чорного списку». У його країні це означає, що при наступному серйозному порушенні юнак назавжди втратить посвідчення водія. На це Роберт заявив: проблема лише в тому, що його впіймали. На жаль, він так  і не зрозумів, що поставив під загрозу не лише своє життя, а й життя та здоров’я інших людей.
Хосе розуміє, що йому буде дуже важко повернути борг, але замість того, щоб спробувати виправити свою помилку, наприклад, повернути в магазин придбані речі і знову покласти гроші на картку, він бере мікрокредит, не прочитавши уважно умови договору. Так, Хосе покриває борг на карті, але тепер він винен банку. Він думав тільки про розв'язання першої проблеми, не розуміючи, що тепер опинився ще в гіршому становищі, ніж раніше. Якщо Хосе не змінить свій спосіб життя, то, найімовірніше, ще до виплати цього боргу в хлопця з’являться нові борги.
Що змушує людей, котрі вважають себе розумними, припускатися таких помилок, які свідчать про їхню безрозсудність? Чому люди, ратуючи за логіку й послідовність, раптом приймають абсолютно нелогічні, непослідовні рішення?
Знайти відповіді на ці запитання нелегко. Люди, навіть повівшись безрозсудно, зазвичай намагаються виправдати свою поведінку. Водночас вони розуміють, що дії людини повинні бути розумними, інакше запанує хаос, який ігнорує логіку й порядок. Коли люди втрачають здоровий глузд, нерозсудливість здається нормальною. Тоді починає діяти раціоналізація – найпоширеніший механізм психологічного захисту.
Раціоналізація як поведінка
Раціоналізація – легкий шлях розуму. Це пошук виправдання, яке дозволить обґрунтувати поведінку та вважати абсурдні вчинки раціональними. Це можна проілюструвати історією про одного молодого чоловіка, котрий убив своїх батьків і попросив помилування, оскільки тепер він став сиротою.
Люди, котрі вдаються до раціоналізації, спочатку діють, а потім обґрунтовують свої дії. Вони шукають виправдання своїй поведінці, аби залишитися в гармонії із самими собою. Ніхто не хоче визнати себе безрозсудним, тому людина шукає причини, які пояснюють її абсурдні вчинки.
Проте раціоналізація – це глухий кут розуму. Правда не допускає раціоналізації. Доцільний підхід ґрунтується на конкретних доказах, а не на відчайдушному бажанні виправдати власні вчинки замість того, щоб шукати розумні, логічні шляхи розв'язання проблеми.
Запрошення Бога
Дві третини свого життя Соломон прожив мудро, а одну третину – вкрай нерозумно. Відчувши наслідки свого першого і другого виборів, він справедливо підсумував: «Понад усе, що лише зберігаєш, бережи своє серце, тому що з нього б’ють джерела життя» (Притчі 4:23). Слово «серце» в біблійному розумінні вкрай рідко означає фізичний орган, який забезпечує кровообіг. Часто воно є метафорою щодо розуму людини. Тому в одному з перекладів Біблії цей вірш звучить так: «Найважливіше для тебе – бути обережним у думках твоїх, від них залежить твоє життя» (Переклад Міжнародної біблійної ліги).
Через Соломона Бог закликає нас дбати про свій розум. Недбалість у цьому питанні може призвести до того, що людина почне зловживати своїм розумом, використовувати його на зло.
Дбаючи про розум, ми фактично зберігаємо життя, адже наші рішення безпосередньо впливають на спосіб та якість нашого життя.
Розпоряджаючись власним розумом, пам’ятай про свою відповідальність; до цього тебе закликає Бог. Саме ти вирішуєш, як і навіщо використовувати розум, і відповідальність за наслідки прийнятого рішення теж несеш ти.
Запитай себе: чи дбаєш ти про свій розум та своє життя, чи, навпаки, дієш, як нерозумна людина?
Запитання для роздумів
1. Чому сучасні наукові погляди постійно піддаються сумніву?
2. Чому небезпечно покладатися лише на розум?
3. Чому так зване «божевільне життя» не веде нас до чогось доброго?
4. У чому криється небезпека раціоналізації?
5. Що означає піклуватися про свій розум або, як каже Соломон, «берегти своє серце»?
Розділ 3.
Мислення – не автоматичний процес
«Мислення треба тренувати; необхідно щодня знову й знову розмірковувати, аби зберегти життя думки».  Густаво Адольфо Беккер
В історії людства був час, коли пристрасть до пошуку істини спонукала великих людей провадити той чи інший спосіб життя.
Процес мислення більшою мірою зумовлений намірами людини, ніж процесами, які відбуваються в її мозку.
Філософія – наука, яка займається пошуком істини. Саме слово «філософія» означає «любов до мудрості». Істина – основа і головний елемент у процесі мислення.
Однією з проблем сучасності є те, що люди більше зацікавлені в явищах поверхових і короткочасних, ніж в осяганні істинності речей. Як пише Енріке Рохас, «людина light „споживає“ новини, тоді як ґрунтовна людина намагається їх синтезувати, зрозуміти їхній зміст».
Enrique Rojas, El hombre light (Madrid: Editorial Planeta. 1995). 13, 14.
Обов’язок думати
У світі, якому поняття обов’язку чуже, розмова про обов’язки може здаватися недоцільною, навіть спричинити відторгнення. Однак якщо людина не думає, вона перестає бути людиною. Як зауважив Альфонсо Роперо, «здатність мислити – зовсім не дар, який дістався людині; здатність мислити – це обов’язок». Інакше кажучи, приймаючи рішення не думати, не роздумувати, не міркувати, ти відкидаєш одну з основних характеристик людини, найголовнішу з тих, які відрізняють нас від тварин.
Alfonso Ropero, Filosofía y cristianismo: Pensamiento integral e integrador(Barcelona: CLIE, 1997). 33.
Думати – наш обов’язок. Це означає не плисти за течією, не йти бездумно за іншими, навіть за більшістю. Процес мислення включає в себе постійний пошук правильних відповідей, відмову від домислів. «Глибокодумний розум не задовольняється меншим за істину». Задовольнятися меншим означає нехтувати Божественним даром.
Там само. С. 39.
Краса мислення
Керуючи кораблем, необхідно користуватися навігаційною картою. Якщо ти не вмієш орієнтуватися, то неодмінно зіб’єшся з курсу і, найімовірніше, опинишся на невідомому березі або сядеш на мілину, а в гіршому випадку назавжди загубишся в просторах океану.
Як моряк потребує навігаційних інструментів, щоб рухатися вперед, так і людина має потребу в орієнтирах, тому Бог наділив нас здатністю мислити. Мислення дає нам змогу визначити потрібну мету і правильний напрямок. «Розум – це життєво важлива здатність, за допомогою якої людина впорядковує свою хаотичність, своє життя серед багатьох речей, своє існування у вихорі життя, у світі. Мислення – це вище зусилля для того, щоб упорядкувати безлад життя».
Там само. С. 35.
Хто вважає, що думати – це марна справа, той принижує розум і втрачає повагу до самого себе. Людське життя будується на процесі мислення, на розумовій активності, включаючи розв’язання проблем та осягнення сенсу життя. Саме це надає смаку життю і приносить радість від усвідомлення важливої істини: наше існування має мету.
Усього цього можна досягти лише за допомогою мислення. Хто відмовляється думати, той насправді обирає смерть.
Один молодий чоловік, який почув від мене подібну думку, сказав із презирством:
– Думати! Це так нудно!
– Нудно? – здивувався я. – Але безглузде життя рано чи пізно стає безрадісним, і тоді це справді нудно.
«Нудно» мати мозок і не використовувати його. Сумно, маючи чудову здатність мислити, не користуватися нею і дозволити їй атрофуватися.
Критичний аналіз, а не критиканство
Критичний аналіз передбачає методичний аналіз інформації та визначення її істинності. Обов’язок людини полягає в тому, аби все, що представляють їй як істину, приводити на суд розуму. Чому це необхідно робити? Тому що сьогодні процвітає безліч безпідставних та непослідовних ідей. «Розум критичний, оскільки йому доводиться мати справу із численними фантазіями».
Там само. С. 34.
Розум, який захоплюється критиканством, а не критичним аналізом, керується власними поглядами, а не доказами. Він більше орієнтований на те, що говорять, а не на те, що справді розумно.
Виховання мислення
Мені згадується випадок з мого шкільного життя. Я запитав викладача, чому він вважає правильною думку, яку раніше висловив на уроці. Той невдоволено відповів:
– Тому що я так сказав.
Його відповідь викликала в мене незадоволення й розчарування.
– Але я теж можу думати, – заперечив я.
– Тільки не на моєму уроці, не зі мною, – відрізав він.
Коли вчитель не дозволяє своїм учням аналізувати, дискутувати, не погоджуватися, спростовувати й доводити, він знищує один з базових елементів освіти: людей треба навчати думати.
Якщо освіта не навчає мислити, вона готує фанатиків та прихильників різних догм. Але це не виховання, а дресирування, яке застосовують до тварин, а не до людей.
У тренуванні мислення важлива систематичність. Я багато років викладав філософію і з деякими моїми колишніми студентами досі підтримую зв’язок. Більшість із них, вражені тим, що дізналися про себе та які здібності в собі відкрили, продовжили самодослідження та пішли навіть далі того, чого їх навчали.
Щоб навчити думати, треба зрозуміти, що неможливо примусити людину повірити в певні істини або виписати їх як рецепт лікаря. Людина має сама відкрити істини й усвідомити їх.
Альфонсо Роперо стверджує, що «істину не сприймають миттєво, без попередніх роздумів. Пізнати істину можна лише через обмірковування, серйозну роботу, вивчення, відповідну етичну підготовку».
Там само. С. 55.
Школа потрібна не для того, аби просто вивчити важливі дати й імена. Навчати – це означає вчити використовувати найпрекрасніший дар Бога людині – здатність думати.
Потреба в істині
На жаль, у певних колах істину сприймають виключно як релігійне поняття, і це, безумовно, дуже обмежений погляд. Згідно зі словами іспанського філософа Хосе Ортега - і - Гассета (1883 – 1955), «життя без істини неможливе. Істина – невід’ємна потреба людини». Істину необхідно шукати в усьому, що відбувається з людьми, а не лише в релігійній сфері.
Хосе Ортега - і - Гассет. Пролог для німців. С. 49.
Інакше кажучи, у всіх учинках людини мають простежуватися ясність, порядок, упевненість і докази того, що вона має надійну опору. Звідси – важливість міркування, оскільки це інструмент, який ми можемо використовувати для ретельного дослідження всього, що нам пропонують як істинне.
Людина обмежена, Бог безмежний.  Тому лише Він має право визначати, що є істина.
Такий підхід необхідний не лише для школярів чи студентів. Це універсальна потреба всіх нас. Кожна людина потребує, щоб її життя мало сенс та було підпорядковане логіці, організованості та певній спрямованості.
З іншого боку, усі люди, незалежно від раси, національності, статі та будь - яких інших характеристик, замислюються над тими самими запитаннями: «Хто я? Звідки я прийшов у цей світ? Куди я йду? Як я маю розпорядитися своїм життям? Який вибір зробити? Як мені дізнатися, що добре, а що погане?»
Тут ми повертаємося до сказаного вище: людина зобов’язана думати, шукати відповіді, з’ясовувати, у що їй вірити, а в що – ні. Задовольняючись готовими відповідями, не аналізуючи їх та не замислюючись, чи правильні вони, ти відмовляєшся думати.
Людина обмежена, Бог безмежний. Тому лише Він має право визначати, що є істина. Єдине, що очікується від людини, – постійний пошук. Ми ніколи не зможемо сказати, що в усій повноті вже знаємо все, що повинні були пізнати. Це буде неправда і прояв самовпевненості.
Думати разом
Поодинці неможливо побачити всю проблему. Можна зауважити лише один або кілька її аспектів. Тому важливо розуміти: люди, котрі жили в різних місцях та в різний час, робили кожен свій внесок у цілісне уявлення про істину.
Альфонсо Роперо пише: «Будь - який погляд цінний». Як таке можливе у світі помилок? Аналіз помилкових уявлень допомагає визначити, що в досліджуваному питанні – істина, а що – ні. Апостол Павло висловив це просто й коротко: «Усе досліджуйте» (1 Сол. 5:21). Чи означає це, що ми повинні наражатися на ризик, ступати на небезпечну територію, аби з’ясувати, чи є там істина? Наприклад, чи необхідно користуватися порнографічною продукцією, аби розібратися, що в ній поганого? Такі самі запитання можна поставити і щодо наркотиків, і всього іншого, стосовно чого нам доводиться робити вибір.
Ropero, Filosofía y cristianismo. 222.
Дехто поводиться саме так – досліджує все на власному досвіді, перш ніж прийняти остаточне рішення. Однак небезпек, які чатують на цьому шляху, значно більше, ніж переваг.
Використане апостолом Павлом дієслово «досліджувати» означає аналізувати, розмірковувати, ретельно обдумувати кроки, які ми збираємося зробити. Тому апостол продовжує свою фразу: «Усе досліджуйте і доброго держіться, стримуйтеся від усякого роду зла» (1 Сол. 5:21, 22).
Ще один варіант поведінки – обговорити питання з кимось іншим. Наприклад, зверніться до тих, хто на власному досвіді переконався, чи є небезпечним те, що вам пропонують. Це біблійна порада. Книга Притчі Соломона повідомляє: за наявності мудрого керівництва та належної кількісті радників, людина досягає перемоги (див. Притчі 24:6), безпечності (див. Притчі 11:14) й успіху (див. Притчі 15:22). Навіть народна мудрість свідчить: «Одна голова – добре, а дві – краще».
Люди, котрі ніколи ні з ким не радяться, ризикують припуститися більших помилок, аніж ті, хто прислухається до порад інших. Запитати поради зовсім не складно, але це допоможе уникнути багатьох проблем.
Хочу поділитися реальною історією, яка сталася в Чилі. Жителі гірського селища звернулися до влади із проханням збудувати водосховище. У засушливі місяці людям було важко, не вистачало навіть питної води.
Приїхали інженери, узялися за вимірювання й розрахунки. Через деякий час вони почали рити котлован. Проте в місцевих жителів викликало занепокоєння те, яке місце було обрано для котловану. Найповажніший громадянин села вирушив до головного інженера й дуже чемно попросив вислухати його.
«Ми дуже цінуємо все, що ви для нас робите, – почав літній чоловік, – проте місце, яке ви обрали, не найкраще, бо…»
Але головний інженер грубо перебив його: «Та якої ж високої думки ви про себе, селяни? Я знаю, що роблю, а ваша думка нікого не цікавить!» І він додав ще кілька образливих фраз.
Жителі села більше не робили спроб поговорити з інженером. А в день відкриття водосховища жоден з них не прийшов на урочисту церемонію, що викликало обурення в представників влади, котрі розцінили це як прояв неповаги.
Прийшла зима, і неширока річка, що спускалася з гір, раптом перетворилася на бурхливий потік бруду. Він заповнив водосховище, обернувши нанівець усі зусилля будівельників. Як виявилося, інженери не знали, що взимку річка змінює русло, і вирили котлован якраз на шляху потоку. Звісно, місцевим жителям про це було відомо, але, на жаль, їх не бажали вислухати.
Щось подібне відбувається з людиною, котра не слухає мудрих порад та діє, не враховуючи досвіду інших людей.
Не варто також забувати уроків минулого. Американський філософ і письменник іспанського походження Джордж Сантаяна (1863–1952) сказав: «Хто не знає історії, той приречений повторювати її помилки». І це справді так. Люди, котрі не аналізують минулого, часто припускаються помилок, яких можна було б уникнути. Видатний англійський філософ Френсіс Бекон (1561–1626) написав: «Історія робить людину мудрою». Однак нам потрібно не тільки знати про великі події, а й дослідити власну історію. Це допомагає бути пильними та не робити того, що може завдати нам шкоди.
Істина не в полеміці
Багатьом людям подобається сперечатися й дискутувати. Однак це аж ніяк не допомагає правильно мислити. Часто такі люди виявляють недовіру й упертість; вони не навантажують себе роздумами, оскільки зацікавлені не в тому, щоб відшукати істину, а в тому, щоб виграти суперечку, перемогти суперників. «Антагонізм спотворює судження». Протистояння призводить до того, що люди не намагаються аналізувати й міркувати, натомість у запалі суперечки промовляють слова, у яких потім каються.
Там само. С. 223
Щоб пізнати істину й правильно мислити, потрібен спокій. Під тиском людині важко думати. Воюючи, люди не стають філософами – вони лише навчаються виживати.
Обмірковувати ідею спокійно, не будучи обмеженим у часі, – не те саме, що виступати в палкій суперечці, де легко нажити собі ворогів і де ніхто не здатний на глибокий аналіз. Необхідно те, що Альфонсо Роперо називає «позитивним мисленням». Чесний пошук істини веде не до постійних дискусій, а до ретельного дослідження висловлених іншими людьми аргументів, до розуміння того, що загальна інтелектуальна діяльність сприяє виявленню істини.
Там само. С. 224.
Люди, котрі виявляють нетерпимість до переконань інших та не бажають докладати жодних зусиль, аби подумати над почутими ідеями, поширюють дух ворожості, який не дає змоги їм правильно оцінити отриману інформацію. Учасник суперечки «більше готовий засуджувати, ніж цінувати; він скоріше хоче придушити суперника, ніж спільно знайти істину». Насправді, як правильно зауважує Роперо, це дух гордині, який зовсім не сприяє процесу мислення.
Там само. С. 225.
Думати – не означає обрати шлях одинака. Подумай: ти можеш піти вперед або залишитися в глухому куті разом з тими, хто готовий краще померти від гордині, ніж присвятити час спільним роздумам. Рішення за тобою.
Запитання для роздумів
1. Чому ми зобов’язані думати?
2. Яка користь у тому, щоб уміти самостійно мислити?
3. Чому важливо розвивати здатність до роздумів?
4. Що означає біблійний вислів: «Через брак порад задуми руйнуються, а коли радників багато, вони збуваються» (Притчі 15:22)?
5. Чому участь у суперечці не дає змоги правильно  мислити?
6. Що можеш зробити особисто ти, аби розвинути в собі здібність до спільних роздумів?
Розділ 4.
Закон причини й наслідку
«Думай, як людина дії; дій, як людина думки».  Анрі Бергсон
У будь - якого явища є причина. Ніщо у світі не відбувається саме собою. Усе, що відбувається в будь - якій сфері життя, відбувається внаслідок чогось. Випадковість – вигадка тих, хто не обтяжує себе аналізом причин того, що відбувається.
Ця очевидна універсальна істина не така вже й очевидна для деяких людей, особливо молодих: вони діють, не надто замислюючись про наслідки; приймають рішення, не намагаючись серйозно обміркувати, до чого це призведе.
Ми живемо у світі, де ірраціональність, здається, панує в усьому. Багато молодих людей не можуть пояснити своїх учинків та діють, просто піддавшись миттєвим поривам або емоціям.
Їжа для розуму
Чи зможеш ти цілий тиждень нічого не їсти? А що з тобою станеться, якщо два тижні не питимеш? Звичайно, ти знаєш, що живому організмові для нормального функціонування потрібні поживні речовини й рідина, особливо вода. Навіть дітям відомо, що від цього залежить життя. Проте не всі розуміють, що якісне харчування необхідне і нашому розуму.
Думки – це те первинне, з чого формується ментальна структура, яка дає нам змогу мислити. Якщо розум отримує убогу інтелектуальну їжу, то й мислення буде обмеженим. Існує прямий зв’язок між тим, чим наповнюється наш розум, і тим, що він продукує.
Читання книг, які спонукають мислити, має велике значення для правильної роботи розуму. Читання – це не просто розвага або заняття, що допомагає скоротати час. Це одна з основ розумового здоров’я.
Невиправлені хибні ідеї призводять людей до помилкових міркувань та неправильних рішень. Тому дуже важливо уважно стежити за тим, яка інформація надходить до нашого розуму.
Сьогодні більшість молодих людей живиться зображеннями, візуальні образи – основа їхнього мислення. Проте, живлячи розум лише візуальними образами, людина не розвиває такі основні здібності, як уява й абстрактне мислення. Удосконалювати їх допомагає саме читання.
Читаючи, ми справді багато чого здобуваємо. На жаль, мало хто цінує це просте заняття, здатне справляти колосальний вплив на духовно - інтелектуальний розвиток людини.
Читання не лише збагачує нас інформацією. Воно розширює словниковий запас, передає певні поняття й абстрактні образи, розвиває мовленнєві здібності, допомагає краще розуміти викладені ідеї, змушує підключати уяву, осмислювати складні концепції.
Доведено, наприклад, що підлітки, які багато читають, зазвичай отримують найкращі оцінки в школі. Це пов’язано з тим, що вони краще мислять і точніше визначають складні поняття.
Для багатьох читання є нудним заняттям. Однак ті, хто багато читає, стверджують протилежне: час, проведений за читанням гарної книги, безцінний.
Якщо людина приділятиме читанню хоч би п’ятнадцять хвилин на день, то за місяць вона прочитає не менше двох книг по двісті сторінок, а саме читання стане її звичкою. Чверть години – це зовсім небагато.
Однак важливо не тільки читати, а й роздумувати над прочитаним. Як висловився ірландський політичний діяч Едмунд Берк (1729–1797), «читати, не розмірковуючи, – усе одно що їсти й не перетравлювати їжу».
Мислення і світогляд
Кожна людина, усвідомлює вона це чи ні, має певний світогляд. Світогляд – це система уявлень про світ, яка формується під впливом культури та відповідає на запитання, які стосуються чотирьох найважливіших аспектів:
1. Що таке дійсність? Що реально, а що ні?
2. Що таке істина? Як знайти істину?
3. Що таке добро, а що – зло? Що таке гармонія?
4. Ким є людина? У чому сенс людського життя в  історичному контексті?
Відповіді людини на ці запитання і визначають її світогляд.
Світогляд може бути матеріалістичним, натуралістичним, містичним, релігійним тощо. Наше мислення обумовлене нашим світоглядом.
Саме світогляд впливає на формування й розвиток думки. Отже, щоб почати мислити інакше, необхідно переглянути фундамент, на якому ми будували свої основні переконання щодо людського буття.
Нейтралітет неможливий
Дехто говорить про нейтральну позицію, але це ілюзія – зберігати нейтралітет неможливо.
Процес мислення завжди починається з припущень або поглядів, які вже сформувалися. Наприклад, я – старший із п’ятьох дітей у сім’ї, народився в Аргентині, але виріс у Чилі. Я навчався в християнському коледжі, одружився в досить молодому віці і багато часу провів у різних країнах. Усі ці чинники аж ніяк не роблять мою думку нейтральною, навпаки, вони сформували мої погляди й уявлення про світ – саме мої та нічиї більше.
Найчастіше так звана нейтральність – лише завуальований спосіб відмовитися від мислення, заперечення права думати самостійно. Цікавий факт: чим більше ознак тоталітаризму спостерігається в політичній системі або чим авторитарніша людина, тим голосніше лунає заклик зберігати нейтралітет.
Фактично свобода суперечить нейтральній позиції, оскільки спонукає вибрати ідею, концепцію чи перспективу. А такий вибір не буває нейтральним, він ґрунтується на зобов’язаннях, переконаннях, необхідності зайняти тверду позицію, що ніяк не поєднується з нейтральністю, адже я свідомо обираю певний шлях.
Свобода і право думати
Кожна людина має право на власну думку. Це пов’язано з невід’ємним принципом людського буття – свободою.
Люди створені вільними. Це означає, що вони мають право думати, формувати власну думку, мати різні почуття.
Я можу не розділяти чиїхось поглядів, але я не повинен обмежувати право інших людей на свободу мислення, на можливість мати власні ідеї та висловлювати їх.
Усім добре відомо, що в певні періоди історії, коли цей принцип ігнорували, коли не цінували право людини на самостійне мислення, саме тоді з’являлися механізми диктатури й насильства.
Ніхто не повинен обмежувати свободу совісті та свободу висловлювати свою думку. Так само ніхто не має права нав’язувати власні уявлення іншим. Якщо навіть Бог не діє так, то як ми, люди, наважуємося робити це?
Щоб мислити, необхідна свобода, інакше думка «задихнеться» в лещатах обмежень. Рабство вбиває мислення. Не сприяє розвитку мислення й обмеження свободи слова.
Вертикальне мислення
Існує тип мислення, який називається вертикальним; його можна порівняти з копанням глибокої ями. Якщо докладаються неабиякі зусилля, а справа не просувається, у якийсь момент те, що вважали позитивним, стає негативним.
Аргентинський письменник і педагог Хайме Барилко називає це копанням криниці в місці, де немає води. Скільки не копай, така криниця водою не наповниться. Тобто результату немає, але копати чомусь продовжують. Відбувається безглузде витрачання сил. «Це думка без думання. Це знерухомлення».
Jaime Barylko, Sabiduría de la vida (Buenos Aires: Emecé Editores. 1994). 16.
У певних випадках вертикальне, прямолінійне мислення справді необхідне, але якщо воно безуспішне, тоді необхідно змінювати стратегію.
Якщо люди «потопають» у статичному мисленні, у готових, шаблонних фразах, у своїх «я думаю, що…» та залишаються в такому стані, не бажаючи змінюватися, не аналізуючи своїх думок, то вони «копають у безводному місці».
Навіть щось позитивне (наприклад, уявлення про себе) ніби кам’яніє, якщо не перевіряється й не аналізується те, що в певний момент було сприйняте як правильне. Щоб вийти із цього стану скам’яніння, потрібен інший підхід до мислення, необхідно відмовитися від використання готових фраз.
Латеральне мислення
Хайме Барилко стверджує: «Думати – означає зійти з дороги, відхилитися», тобто звернути з уторованого шляху, відійти вбік. Такий тип мислення деякі автори, першим з яких був британський психолог Едвард де Боно, називають латеральним: воно «протікає поряд з уже давно всім відомим, не протиставляється, але відхиляється, шукає новий погляд».
Там само. С. 17.
Там само.
Історія свідчить: знання розвивалося саме тому, що з’являлися люди, котрі наважувалися думати не так, як усі; вони звертали з широкого шляху та розглядали проблему під іншим кутом.
Наприклад, відомий французький психіатр Борис Цирульник був одним із тих, хто розробив поняття психологічної резилентності. Це здатність людини продовжувати рухатися вперед, незважаючи на перешкоди й життєві труднощі. До того, як Цирульник розпочав свої дослідження, науковий погляд на це питання був іншим. Після Другої світової війни сотні тисяч дітей залишилися сиротами. У Франції їх налічувалося двісті тисяч. Багато хто з них, подорослішавши, стали алкоголіками, наркоманами, ізгоями суспільства. Це змусило дослідників припустити, що діти, які потрапили у вкрай травматичні ситуації, страждатимуть від їхніх наслідків усе життя.
Boris Cyrulnik, La maravilla del dolor: El sentido de la resiliencia (trad. Gustavo González – Zafra; Buenos Aires: Granica. 2001).
Проте були й такі сироти, доля котрих склалася вдало; вони виросли гідними людьми, здобули професію, досягли успіхів у сфері своїх занять. Борис Цирульник вирішив з’ясувати, чому в більшості сиріт не склалося життя та які чинники сприяли тому, що інші стали повноцінними успішними особистостями. Так виник цілий напрямок у психології, завдяки якому можна краще зрозуміти, як долати труднощі.
Кожна людина має право на власну думку.  Це пов’язано з невід’ємним принципом людського буття – свободою.
Джон Готтман – усесвітньо визнаний авторитет з питань сім’ї та шлюбу. Він присвятив кілька десятиліть тому, щоб зрозуміти, як сімейні пари можуть досягти гармонії в стосунках; зробив величезний внесок у розвиток сімейної психології. А все почалося з того, що Готтман замість з’ясовувати причини невдач у шлюбі (як було прийнято в тогочасній психології), вирішив подивитися на цю проблему з іншого боку. Він почав досліджувати чинники, які сприяють налагодженню успішних сімейних стосунків. Готтман зосередився на позитивних аспектах, і його дослідження багато чого пояснили в цій непростій темі.
Джон Готтман, Нен Сільвер. 7 принципів щасливого шлюбу.
Американська психологиня Джудіт Валлерстайн у 1970 - х роках стала піонером у дослідженнях впливу розлучення на дітей. У той час вважалося: що молодша дитина, то менше шкоди завдає їй розлучення батьків. Джудіт припустила, що це не так. Протягом десяти років вона спостерігала за групою дітей та підлітків, які пережили розлучення батьків. Опубліковані нею матеріали спростували більшість поширених поглядів на цю проблему. Джудіт Валлерстайн продовжила свої дослідження і стала найбільшим фахівцем у галузі вивчення впливу розлучення на дітей.
Джудіт Валлерстайн. Неочікувані наслідки розлучення.
Елізабет Кюблер - Росс народилася в Швейцарії, вивчала медицину, спеціалізувалася на психіатрії. Працюючи з пацієнтами, які вважалися безнадійними, вона помітила, що в цих людей формувалося певне ставлення до неминучої смерті. Елізабет розпочала дослідження. Колеги насміхалися з неї і вважали, що вона цікавиться не зовсім науковими питаннями. Проте жінка продовжила свою працю, завдяки чому було розроблено важливу теорію про п’ять стадій прийняття смерті та про переживання у зв’язку із втратою близьких людей, а також з’явилася нова медична спеціалізація – танатологія.
Елізабет Кюблер - Росс. Про смерть.
Наступний приклад. В одному з готелів Акапулько (Мексика) виникла потреба зробити ремонт і встановити ліфт. Інженери запропонували усунути одну з внутрішніх секцій будівлі. Вони якраз обстежили цю ділянку, коли до них підійшов молодий співробітник готелю та, зніяковівши, сказав:
– Безумовно, ви фахівці і знаєте, що і як треба робити. Та якщо ви почнете працювати всередині будівлі, тут буде дуже шумно, здійметься пил. Виникнуть великі незручності, які налякають клієнтів, а службовців готелю можуть позбавити роботи.
Інженери дивилися на молодого чоловіка з подивом і, схоже, не надали його словам особливого значення. Проте архітектор, присутній під час розмови, запитав його:
– У вас є якась пропозиція?
– В Акапулько чудові краєвиди. Можна зробити ліфт із фасадного боку будівлі, тоді клієнти, піднімаючись на свій поверх, милуватимуться гарними краєвидами міста, а вам не доведеться проводити складні роботи в приміщенні.
Сьогодні панорамні ліфти встановлюються в усьому світі, вони є в найкращих готелях. А ідея виникла в того, хто мислив латерально, не дотримуючись загальноприйнятих уявлень.
Чому латеральне мислення трапляється рідше за вертикальне? Причин принаймні дві.
По - перше, освітня система часто орієнтована те що, щоб навчити учнів повторювати сказане іншими, а не думати самостійно. Тих, хто наважується заперечувати усталені ідеї, вважають бунтарями. Насправді ж значні прориви в науці за всіх часів здійснювали люди, які наважилися поставити під сумнів те, що вважалося незаперечною істиною. Не треба боятися думати, навпаки, найстрашніше – втратити природне прагнення до відкриттів.
По - друге, завжди легше поступитися аргументам на кшталт: «це думка більшості» або «так прийнято вважати». Для того щоб поставити під сумнів забобони й упередження, потрібні серйозні зусилля і рішучість. Недостатньо просто спростувати якусь теорію – необхідно висунути іншу, кращу і йти далі, а також багато думати і працювати.
Кожна людина має свідомо вирішити, яким шляхом іти: обрати зручну позицію «так заведено» чи приєднатися до тих, хто готовий заявити: «Я не згоден, є інші способи». Перший шлях – широкий і вторований, другий – вузький, ним мало хто йде.
Запитання для роздумів
1. Чому важливо живити свій розум правильною їжею?
2. Як світогляд впливає на мислення?
3. Чому неможливо займати нейтральну позицію?
4. Що означає свобода мислення?
5. Що таке вертикальне мислення?
6. Що таке латеральне мислення?
7. Чому для отримання глибокого знання важливе латеральне мислення?
Розділ 5.
Істинний інтелект
«Коли немає компаса, доводиться дрейфувати, не знаючи, чого дотримуватися в ключових питаннях життя.  Це призводить до прийняття та канонізації всього».  Енріке Рохас
Говорячи про «істинний інтелект», слід розуміти, що буває «фальшивий інтелект», тобто оманливий, замаскований; це якесь неправильне уявлення про розум як про фабрику надзвичайних істин чи майстерно продуманого обману. Дивно, коли люди, які вважають себе розумними, висувають нелогічні та безглузді аргументи.
«Інтелект – це здібність людини набувати нових знань і діяти відповідно до навколишнього оточення».
Енріке Рохас. Розумна любов: серце й голова, ключові елементи для побудови взаємин у парі. С. 133.
Згідно із цим визначенням, інтелект
•	це здібність, властивість психіки;
•	слугує для набуття нових знань;
•	допомагає діяти відповідно до обставин.
Це означає, що інтелект слугує не для акумулювання отриманих даних, а для засвоєння нової інформації, яка допоможе краще діяти в умовах, у котрих я перебуваю.
Отже, це не просто питання спадковості чи впливу довкілля. Люди повинні навчитися розвивати свій інтелект, щоб набувати нових знань та якнайкраще використовувати їх.
Наприклад, студент, здатний відтворити по пам’яті великий обсяг інформації, необов’язково дуже розумний. У нього просто гарна пам’ять. А як виявляється інтелект? Ступінь його розвитку пов’язаний зі здатністю чи нездатністю генерувати нову інформацію та якнайкраще використовувати її у відповідних ситуаціях.
Отже, ідеться про здібності людини обробляти дані, отримані нею з різних джерел, дотримуючись моделі, запропонованої Робертом Стернбергом, а саме: «Інтелект – це здібність акумулювати та обробляти отриману інформацію, а також давати позитивні зрозумілі відповіді щодо того, який спосіб поведінки буде найкращим з можливих». Це означає: осіб, котрі не володіють умінням добре обробляти інформацію, не можна вважати людьми з високим інтелектом.
Там само. С. 132.
Одна з проблем сучасної освіти полягає в тому, що вона дає інформацію, але не розвиває здібності. Якщо людина отримала певні дані, але не знає, як ними користуватися для розв'язання реальних життєвих проблем, вона залишається лише носієм інформації та діє як комп’ютер, котрий виконує команди, але не може створювати нічого нового.
Небезпека релятивізму
Енріке Рохас стверджує: «Релятивізм – природне породження вседозволеності». При цьому розумні судження відсуваються вбік, і вже немає нічого визначеного, нічого, що можна було б розглядати як закон. Такий підхід призводить до виникнення серйозних етичних суперечностей та до міркувань, які можуть мати катастрофічні наслідки для людини. Логіка релятивізму полягає в тому, що «все відносно; будь - який аналіз може бути як позитивним, так і негативним; немає нічого абсолютного, нічого цілком поганого чи цілком хорошого. З цієї нескінченної терпимості народжується повна байдужість».
Енріке Рохас. Людина light. С. 24.
Там само.
Вважати істину відносною – парадокс, бо, якщо різні конкретні істини правильні, значить і будь - яка індивідуальна істина стає абсолютною, однак це не може бути логічним, тут явна суперечність.
Наприклад, релятивіст заявляє: «Я вирішив, що нікого не вбиватиму, не виявлятиму насильства щодо дітей і не братиму участі в організації терактів, але якщо ви приймете інше рішення, то я не проти».
Такі міркування не лише ірраціональні – вони змушують нас визнати, що, зрештою, усе дозволено і ніщо за своєю сутністю не є злом.
Необхідно шукати «універсальну істину, ту, що стоїть над особистими ідеями та приватними уподобаннями. Інакше ми отримаємо істину на вибір, яку кожен замовляє за своїм смаком і розумінням. Абсолютне складається з тисячолітніх незмінних цінностей, які, подібно до яскравих зірок, уночі освітлюють наш шлях».
Там само. С. 85.
Коли хтось претендує на те, що має єдину правильну відповідь, ми маємо справу з догматизмом*, але якщо людина вважає, що істин немає і все дозволено, це релятивізм. Це дві крайності.
Тиранія більшості
По - справжньому розумна людина не дотримується принципів демократії** в оцінюванні ідей. Судження, прийняте більшістю, не стає від цього правильним. Повторення однієї й тієї самої ідеї великою кількістю людей лише робить цю ідею популярною, але необов’язково правильною. Загальна згода щодо якогось питання – не завжди правильний орієнтир.
Перш ніж убити мільйони людей і розпочати переслідування євреїв, циган та інших «небажаних» народів, Адольф Гітлер мав заручитися підтримкою співвітчизників. Ці люди, які явно не вважали себе немудрими, вирішили: якщо більшість приймає Гітлера, значить його ідеї правильні. Те саме сталося в Косово, де переслідувань зазнали народності, яких вважали негідними, або в Радянському Союзі в період політичних та релігійних репресій.
Більшість – поганий порадник. Розумним стаєш не від того, що дотримуєшся загальноприйнятої думки, а завдяки тому, що ретельно обмірковуєш кожну ідею та робиш висновки на підставі правильних передумов, навіть якщо це призводить до протистояння з більшістю.
Коли люди орієнтуються у своєму виборі на статистику, вони майже не докладають розумових зусиль, аби розсудливо розпоряджатися своїм життям. Фактично це небажання міркувати, це готовність дозволити іншим людям думати за тебе. Завжди легше плисти за течією, ніж проти неї. Тим часом історія доводить, що дуже часто більшість помилялася.
Плани Христофора Колумба в XV столітті здавалися фантастичними. Більшість навіть освічених людей вважали, що подорож, у яку він збирається, здійснити просто неможливо, що він або одержимий божевільною ідеєю, або аферист.
Польський учений Микола Коперник (1473–1543) наважився стверджувати, що Земля обертається навколо Сонця, а не навпаки, як вважали в ті часи. Його геліоцентричну систему світу офіційно засудили й заборонили використовувати. Лише майже через триста років його книга була викреслена зі списку заборонених.
Повідомлення про те, що брати Вілбур та Орвілл Райт (1867 – 1912 і 1871 – 1948) сконструювали апарат, здатний літати й переносити людей, було прийняте вкрай скептично. Це вважалося неможливим.
Наслідуючи більшість, люди обмежують свій розум рамками простої статистики й не дозволяють собі мислити адекватно.
З етичного погляду «загальна згода – це помилка, оскільки те чи інше є хорошим або поганим не тому, що так сказала більшість, а тому, що це є позитивним або негативним саме собою». Більшість не повинна визначати, що є добро, а що – зло.
Там само. С. 50.
Істина і погляди
Одна справа – релятивізм, інша – думка щодо конкретного питання. Іноді ці поняття плутають. «Релятивізм – спотворений погляд». Людина, яка бажає з’ясувати правду щодо будь - якої теми, судить з певного погляду, зі своєї перспективи і не може вважати свій погляд абсолютно правильним.
Ropero, Filosofía y cristianismo. 297.
«Хибна перспектива – це та, яка заявляє про себе як єдину».
Хосе Ортега - і - Гассет. Тема нашого часу.
Люди по - різному бачать реальність. Стверджувати непогрішність власної думки означає не розуміти, що кожна людина наближається до істини суб’єктивно, хоч ми й повинні прагнути об’єктивної істини. Але ми ніколи не досягнемо абсолютної повноти у своїх міркуваннях. «Кожне життя – погляд на світ». У загальній сумі думок можна відшукати абсолютну істину; нав’язуючи власні критерії як єдино правильні, я виявляю неповагу до поглядів інших людей.
Там само.
Тільки у відкритому чесному діалозі, вільному від упереджень, можна зрозуміти іншу думку.
Уже давно існує думка, що людина здатна сприйняти лише частину правди. Найпоширеніша ілюстрація цього – індійська притча про сліпих та слона.
Один цар звелів привести кількох сліпих від народження людей та слона. Він наказав підвести людей до тварини і сказати їм, що це слон. Усі вони опинилися з різних боків від величезної тварини. Через деякий час, коли учасники цього «експерименту», обмацавши тварину, вирішили, що вже мають уявлення, хто такий слон, цар наказав їм викласти свої висновки.
Пояснення швидко перейшли в запеклу суперечку, оскільки той, хто обмацав вухо, вважав слона різновидом віяла; хто торкався бивня, вирішив, що слон – це бойова зброя; а хто обмацав ногу, думав, що мав справу з деревом.
– Ви всі помиляєтеся, – гарячкував сліпий, що досліджував хобот, – слон подібний до змії!
– Нічого подібного! – заперечував той, хто стояв біля слона. – Це стіна!
А останній кричав, що слон – це мотузка, бо вивчав хвіст.
Цар від душі повеселився, слухаючи їхню бурхливу безглузду суперечку.
Подібне відбувається з тими, хто претендує на істину. Якщо розглядати всі думки в сукупності, вони можуть правильно представити загальну картину, але окрема думка може бути помилковою. Істину можна відшукати в сукупності поглядів.
Тому нерозумно стверджувати, ніби тільки я думаю правильно.
Розуміння цього має спонукати нас шанобливо ставитися до поглядів інших. Зрештою, «у кожної людини вкрай важлива думка». Неприйняття такого підходу завдає непоправної шкоди повному розумінню істини, оскільки, безперечно, «істина надто велична, щоб уміститися в один окремий розум».
Там само. С. 301.
Там само. С. 302.
Розбіжності в думках
Навіть розуміючи, що поглядів може бути кілька, люди залишаються вірними власним переконанням. Тому розбіжність у думках – цілком нормальне явище.
Проте захист своїх поглядів має бути обґрунтований. Перш ніж висловити незгоду, слід проаналізувати й серйозно обміркувати інші думки. Заперечувати лише тому, що є така нагода, нерозумно. Декотрим людям подобається розпочинати дискусію просто для того, аби продемонструвати власну компетентність, але це безглуздо, коли необхідно думати й аналізувати.
Усі можуть мати особисті переконання та висловлювати свою думку; нікого не слід обмежувати в цьому праві. Єдина умова – ніхто не повинен нав’язувати власні погляди іншим.
Тенденції до деспотизму завжди викликають спротив. Терористи нав’язують критерії власних уявлень, використовуючи залякування і знищення всіх незгодних з їхніми ідеалами. Таку ж брудну гру ведуть тоталітарні уряди, диктатори, а також нацистські й фашистські рухи.
Відмінності в поглядах – дар Бога людству. Неправильним буде відбирати або обмежувати його. Водночас користуватися цим даром слід шанобливо, чемно, ставлячись із розумінням до опонента. Інакше істина, якою людина бажає поділитися, втрачає свою цінність і перетворюється на агресивну ідеологію.
Не обмежуючись поверховим
По - справжньому розумна людина не задовольняється поверховим поглядом на речі, оскільки «інтелект означає здатність сприймати всю складність реальності та взаємозв’язків у ній, щоб дійти до джерела явищ і проблем».
Енріке Рохас. Розумна любов: серце й голова, ключові елементи для побудови щасливих взаємин у парі. С. 137.
Так шахтар шукає корисні копалини. Він нічого не знайде, якщо оглядатиме лише поверхню землі. Необхідно копати, адже часом найбагатші на золото руди залягають глибоко під землею. Скарби не лежать на поверхні. Зазвичай, щоб знайти їх, необхідно піти далі за очевидне.
Якщо людина задовольняється тим, що бачить, і не цікавиться глибшими питаннями, вона не усвідомлює цінності дослідження, аналізу, роздумів, пошуку нових відповідей.
Мені завжди подобалися допитливі студенти, які ставлять багато запитань, не задовольняються лише однією відповіддю, а шукають чогось більшого. У довгостроковій перспективі саме такі люди досягають успіху, бо використовують свій інтелект за призначенням. Вони не просто акумулюють інформацію, а шукають нестандартні рішення і створюють щось нове.
Запитання для роздумів
1. Що таке інтелект?
2. У чому полягає небезпека релятивізму?
3. Чому в суспільстві, де панує думка більшості, може виявлятися тиранія?
4. Що означає пошук істини з різних поглядів?
5. Який урок викладає притча про сліпих і слона?
6. У чому користь розбіжностей?
7. Що означає йти далі за очевидне?
Розділ 6.
Мудрість і самовпевненість
«Ворота мудрості ніколи не бувають зачинені».  Бенджамін Франклін
Розумних людей, безперечно, багато. Я вірю, що інтелект – одна з найцінніших людських здібностей. Утім, як пише Енріке Рохас, сучасна людина стає «дедалі менш мудрою в класичному розумінні цього слова».
Енріке Рохас. Людина light. С. 18.
Істинно мудра людина
Мудрість полягає не в умінні вирішувати складні завдання з теоретичної фізики чи математичного аналізу. Можна мати визначні інтелектуальні здібності, але це не робить нас мудрими.
Справжня мудрість пов’язана з використанням інтелекту в контексті етичної поведінки. Людина, яка застосовує свої розумові здібності лише для того, щоб чинити зло або діяти всупереч Божественним законам, є нерозумною, навіть якщо володіє високим інтелектом. Мудрість завжди торкається моральних аспектів.
Взаємозв’язок розуму й етичних норм
Сократ (470–399 рр. до н. е.) навчав, що погані люди є невігласами, оскільки просто не мали можливості пізнати істину. Хоч логіка цього класичного грецького філософа може видатися нам наївною, багато в чому він має рацію. У біблійному розумінні мудрою людиною вважається не та, що просто володіє інформацією, а котра, використовуючи свої знання, приймає правильні рішення.
Невіглас переконаний, що може уславитися ерудованим, навіть обдарованим, але якщо його поведінка аж ніяк не відображає етичних принципів, якщо вона аморальна, тоді всі його знання марні.
Перш ніж дійти якогось висновку,  необхідно мати всі відомості  і лише тоді приймати рішення.
Однак дуже важливо докладати зусиль, щоб зрозуміти інші погляди, оскільки «в галузі знань нездатність зрозуміти інших є наслідком моральних вад». Необхідно бути чуйними, чесними, уміти вислухати і не спотворювати думки інших людей.
Ropero, Filosofía y cristianismo. 303.
Якщо ж людина має можливість навчатися або має вільний доступ до книг та інформації, чого немає в інших, то вона несе моральну відповідальність за свої знання. Важко уявити, щоб людина, яка володіє правильною інформацією і здатністю мислити не тільки про буденні речі, не вирізнялася б при цьому моральною поведінкою. Адже передбачається, що завдяки розуму їй відкрито більше світла, ніж іншим.
Небезпека суб’єктивізму
Ми живемо в складний час, коли істину замінюють суб’єктивізмом. Люди зробили себе мірилом усякої істини.
Класичний грецький філософ Протагор (485–411 рр. до н. е.) стверджував, що «людина – міра всіх речей»; і сьогодні, схоже, багато хто з ним згоден.
«Суб’єктивізм, який знову і знову наполягає на тому, що єдина норма поведінки – це особисті погляди, стає спиною до істинної природи людини, переслідуючи безпосередню вигоду». Отже, істина відсувається на другий план, ніби взагалі немає можливості пізнати її.
Енріке Рохас. Людина light. С. 48.
Небезпека об’єктивізму
Читаючи тільки про небезпеку суб’єктивізму, можна подумати, що я, мабуть, збожеволів, говорячи тепер про небезпеку того, що має розставити все на свої місця.
Проте вважати, що люди можуть бути абсолютно об’єктивними, так само небезпечно, як впадати в крайність суб’єктивізму. Ми вже говорили, що нейтральної позиції немає. Тому важливо зазначити: «Жодна розсудлива людина не буде стверджувати, що вільна від упереджень. Кожен має заздалегідь усталене уявлення щодо навколишньої реальності, що й визначає позицію „за“ чи „проти“ в будь - якому новому питанні, навіть ще до уважного його дослідження». Це не означає, що пізнання неможливе, проте необхідно розуміти: вичерпної відповіді дати ніхто не може.
Ropero, Filosofía y cristianismo. 339.
Наведу такий приклад. Припустимо, що один із твоїх друзів стверджує, ніби бачив твою дівчину з іншим хлопцем. Якщо це єдине, що тобі відомо, то ти серйозно ризикуєш прийняти поспішне рішення й помилитися. Можливо, це її товариш по навчанню, а може, вона вирішила більше не зустрічатися з тобою і закохалася в іншого.
Перш ніж дійти якогось висновку, необхідно мати всі відомості і лише тоді приймати рішення. Проблема в тому, що ми ніколи не будемо знати всіх деталей і володіти вичерпною інформацією. Завжди залишаться білі плями.
Необхідність балансу
Необхідно дотримуватися балансу, знаходити золоту середину між надлишком і нестачею. Суб’єктивізм та об’єктивізм – дві крайності. У першому випадку пропонується все вважати відносним, а другий підхід – це спроба догматизувати реальність, виходячи з припущення, що останнє слово вже сказане.
Дотримуватися балансу означає розуміти, що у відомої нам інформації завжди є зрозумілі й розпливчасті моменти. Це означає, що навряд чи нам вдасться з’ясувати з абсолютною вичерпною ясністю якесь конкретне питання. Абсолютна об’єктивність – властивість, яка належить виключно Богові. Людям дано бачити лише проблиски істини, знаходити ідеї й поняття, які наближають нас до більшого та кращого знання. Щоб здобути таке розуміння й жити в гармонії, необхідно смиренно прийняти факт, що будь - яке людське знання обмежене й ненадійне. Інакше кажучи, ми ніколи не зможемо бути повністю впевнені, що знаємо про якесь питання абсолютно все. Завжди знайдуться поняття, які потребують уточнень, та ідеї, які необхідно перевіряти знов і знов.
Прокляття інтелектуальної авторитарності
Коли моєму братові було тридцять років, у нього виявили небезпечну форму раку. Його поклали в лікарню, але ніхто не пояснював йому, що відбувається. Брата обстежив відомий невролог, до якого я звернувся із запитаннями. Поглянувши на мене, лікар зневажливо спитав:
– Що вам треба?
– Я хотів би дізнатися про стан мого брата.
Кілька секунд він доскіпливо дивився на мене, а потім зарозуміло заявив:
– Я не маю часу пояснювати вам те, що, найімовірніше, ви не зрозумієте.
– А ви спробуйте, – відповів я, вражений його тоном і пихою.
Але він тільки презирливо глянув на мене, повернувся й пішов. Його молодий асистент, зніяковівши, намагався якось згладити ситуацію та заспокоїти мене.
– Не хвилюйтеся, у нього важкий характер, але він чудовий лікар.
– Не сумніваюся, – відповів я, усе ще обурюючись, – але якби він ще мав чуйність, то досягнув би більшого.
Дивно, як інтелектуальна авторитарність може змусити розумних людей діяти інфантильно, не замислюючись про наслідки своїх вчинків. Справді, інтелектуальна гординя перетворює людей на нерозумних.
Царя Соломона в певний момент життя було визнано наймудрішим з усіх людей на землі. Однак, читаючи написану ним книгу Еклезіаста, ми бачимо людину зі стражденною душею й песимістично налаштовану; таким Соломон не міг себе уявити навіть у найстрашніших снах.
Цар, якого вважали найбільшим мудрецем, дійшов до нерозумності, що викликала сором і жаль у народу. Упевненість у власній інтелектуальній перевазі збила його зі шляху. Мати певні знання, розуміти якісь питання, бути інтелектуалом або мати здібності, які перевершують здібності інших, недостатньо. Необхідно мати й інші якості, які роблять людину по - справжньому мудрою. Зарозумілість не доводить до добра, а схильний до гордині розум заважає це помітити.
Нерозумний відкидає Бога
Біблія недвозначно називає безумним того, хто відкидає Бога (див. Псал. 14:1). Вона пояснює, що відкидати Бога означає позбавити себе можливості пізнати найголовнішу істину з усіх істин.
«Звертатися до розуму означає поважати структуру реальності, яку створив Бог». Нерозуміння цього принципу змушує людину зрештою чинити так, ніби вона безумна.
Там само. С. 326.
Людина – це єдність розуму й емоцій; відкидаючи Бога, вона діє скоріше під впливом емоційних чинників, аніж інтелектуальних. Якщо я свідомо вибираю вірити в щось, значить визнаю наявні докази, і це дає мені змогу приймати відповідні рішення.
Що стосується Бога, то недостатньо просто володіти інформацією, необхідний досвід у моральній сфері. Коли моделі, викладені в біблійному одкровенні, застосовуються на практиці, тоді здобувається досвід, який дає змогу зрозуміти Божу волю.
Господь має бути головним у житті людини, інакше воно позбавлене сенсу. «Бог, Котрий існує, але не є важливим, ніяк не впливає на наш спосіб життя; Його могло б і не бути».
Harold Kushner, ¿Quién necesita a Dios? (trad. César Aira; Buenos Aires: Emecé Editores, 1990). 22, 23.
Неможливо зрозуміти всі Божественні таємниці, оскільки це, висловлюючись метафоричною мовою св. Августина (354 – 430 рр.), спроба вмістити океан у склянку. Однак такий підхід не означає, що позірно неможливе позбавлене логіки чи безглузде, просто воно перебуває за межами нашої досяжності.
Немає на Землі людини, яка може обійтися без Бога. Дехто, відчуваючи якусь «інтелектуальну тугу», заперечує Його існування, але це нерозумна поведінка: насправді вони протистоять тому, що закладено всередині них. Саме про це пише Соломон у книзі Еклезіаста: «Усе Він учинив свого часу чудово, і навіть прагнення вічності вклав у їхнє серце, однак людина не здатна зрозуміти діло, яке Бог звершив для неї, від початку й до кінця» (Екл. 3:11).
Істинна мудрість
Соломонові знадобилося ціле життя, щоб зрозуміти: справжня мудрість полягає не лише в здобутті енциклопедичних знань. Необхідно також зробити релігію ключовим елементом свого життя – це надає людському існуванню іншого сенсу.
Однак багато хто неправильно розуміє справжнє значення релігійного феномену, який «насамперед є не сумою вірувань, не колекцією молитов чи серією ритуалів. Найперше і передусім релігія – це світогляд. Не можна змінити явища світу, у якому ми живемо, але можна змінити наш погляд на ці явища, і це може переломити ситуацію».
Там само. С. 25.
Мудра людина не відкидає Бога, навпаки, приймає Його як основу свого життя. Вона розуміє, що лише з Божою допомогою можливий повноцінний розвиток її інтелекту.
«Визнаючи необхідність того, що може запропонувати релігія, людина не виявляє слабкість – вона доводить свою мудрість». Інтелектуальна особа без Бога стає зарозумілою й бундючною. Без релігії розум – просто статистичний факт, який не здатний змінити наше життя.
Там само. С. 192.
Схильність виправдовуватися
Люди прагнуть створити механізми раціоналізації, які б дозволили їм жити зі своїми помилками. Тому багато хто схильний виправдовувати свої вчинки на підставі здобутого раніше досвіду.
Нещодавно я бачив телевізійний репортаж про серійних убивць, котрі вбивали людей протягом тривалого часу, приховували свої злочини й роками уникали покарання. Журналіст повідомив: більшість із них мали вкрай важке дитинство, що певною мірою вплинуло на те, ким вони стали. Однак така думка не викликає довіри – достатньо поглянути на мільйони людей, чиє дитинство було жахливим, але вони дивилися на світ зовсім іншими очима та поводилися зовсім інакше.
Фактично «ми стаємо тими, ким є, не стільки через те, що відбувається, скільки через те, як навчилися дивитися на те, що відбувається». Перспектива, яку ми малюємо, стежачи за тим, що відбувається, впливає на наші думки і те, ким ми зрештою стаємо.
Там само. С. 30.
Думай і приймай рішення
Від того, які думки нас відвідують, безпосередньо залежать прийняті нами рішення. Уявлення, які ми формуємо, дають нам змогу оцінювати події, а отже, виносити судження. Вирішити, як учинити з тим, що ми намітили у своєму розумі, є наступним кроком.
Учинки людини показують  не тільки те, чи вона розумна,  а й те, чи вона має мудрість.
У реальності багато хто діє імпульсивно. Однак по - справжньому мудрі люди думають, перш ніж діяти. Це означає, що вони зіставляють наслідки того, що вирішують зробити. Вони обмірковують, на що вплине цей крок. Християнин, перш ніж прийняти якесь рішення, поставить собі принаймні три запитання:
1. Чи моє рішення є прийнятним для Бога? Інакше кажучи, чи узгоджується воно з Божою волею?
2. Чи не зашкодить комусь моє рішення? Ми не живемо в ізоляції. Слід замислюватися про вплив наших рішень на інших людей, це буде справедливо.
3. Чи не позначиться моє рішення негативно на мені самому?
Усе має наслідки, і якщо ми не оцінюємо наслідків нашого вибору, то діємо не тільки необачно, а й безвідповідально.
Потрібно прагнути бути врівноваженими й гідними людьми; у цьому полягає мудрість.
Розум, який ігнорує моральні норми, не має жодної цінності. Людина, яка використовує свої розумові здібності для того, щоб завдавати шкоди іншим людям, не просто нерозважлива – вона безумна, вона руйнує дар, який дав їй Господь.
Учинки людини показують не тільки те, чи вона розумна, а й те, чи вона має мудрість.
Запитання для роздумів
1. Чому, використовуючи інтелект, необхідно враховувати етичні норми?
2. У чому небезпека суб’єктивізму?
3. У чому небезпека об’єктивізму?
4. У чому полягає врівноваженість?
5. Чому нерозумно відкидати Бога?
6. Що дає людині релігія?
7. Чому потрібно думати, перш ніж діяти?
Розділ 7.
Віра і розум
«Відкидати розум – значить відкидати релігію;  розум і релігія йдуть пліч - о - пліч, кожна  ірраціональна релігія – хибна релігія».  Джон Уеслі
Маючи вже одну вищу освіту, я вступив до університету на факультет філософії. Я був на першому курсі, коли випадково зустрів свого давнього знайомого, з яким ми раніше навчалися на теологічному факультеті. Тепер він був служителем церкви. Навіть не привітавшись, він сказав:
– Я чув, що ти вивчаєш філософію. Скажи мені, що це неправда.
– Це правда, – відповів я, дещо здивований його реакцією.
У його голосі прозвучала стурбованість:
– Але як тобі вдається примирити віру з розумом? Як можна себе убезпечити й не піддатися сумнівам?
Я усміхнувся – за той короткий час, що вивчав філософію, уже багато хто ставив мені такі запитання. Я відповів:
– Чому ти вважаєш, що віра і розум суперечать одне одному? Можливо, ти не розумієш, у чому суть віри і що таке розум.
Віра
Багато хто вважає, що віра анулює здібність думати. Проте віра й релігія аж ніяк не ігнорують раціональні структури розуму, навпаки, виникають великі можливості для розвитку мислення, коли воно торкається духовних сфер, непомітних для поверхового погляду.
Людина не може нехтувати своїм розумом і здатністю думати, тому навіть у вірі присутній здоровий глузд. «Протилежністю віри є не розум, а гріх, деформація людини небуттям, зневіра, туга, падіння в безодню». Для віри мислення не тільки важливе – це основний стрижень, який захищає від крайнощів фанатизму й догматизму. «Віра нікого не звільняє від використання розуму, навпаки, вона наполягає на цьому».
Ropero, Filosofía y cristianismo. 27.
Там само. С. 355.
Протягом тривалого часу між філософами, які в пошуках істини зверталися до розуму, і теологами, котрі це роблять на основі одкровення, спостерігалося протистояння. Однак припущення, що віра скасовує розум, свідчить про нерозуміння сутності віри.
Вірити не означає робити якусь механічну дію. Навпаки, віра динамічна і вимагає від віруючого постійного пошуку підтверджень того, у що він вірить. Як це відбувається? За допомогою розумових здібностей. Докази не можна знайти без логіки й міркування. Потрібно встановлювати послідовні зв’язки, а для цього, безумовно, необхідний розум.
«Християнське мислення надихається і підтримується базовим переконанням у тому, що істину можна знайти в різних джерелах, але витоки всякої істини – у Богові».
Там само. С. 109.
Невірство
Невір’я – це чітка позиція, яка багато в чому визначається рисами нашого характеру. Воно не має нічого спільного з дослідженням чи ретельним аналізом. Невіруючий – це людина, яка відмовляється вірити попри докази. Він свідомо робить вибір на користь невір’я.
Хома, учень Христа, не сумнівався – він не вірив. Він вирішив ігнорувати докази, про які свідчили його товариші, бо не хотів вірити.
Невір’я гідне осуду, оскільки невіруючий упирається у своїх поглядах, не слухаючи доказів розуму. Він може відмовитися від віри з різних причин, але насправді це відбувається через те, що власна гординя не дозволяє йому прийняти викладені аргументи.
Біблія засуджує невір’я здебільшого саме тому, що воно спричинене марнославством. Зовсім інша річ – глибоке аналітичне дослідження, властиве людям, які обмірковують свої дії.
Сумніви
Багато християн, особливо ті, котрі перетворюють віру на догму і тому близькі скоріше до фанатизму, ніж до істинної віри, схильні розглядати сумніви як неправильний перебіг думки. Проте все якраз навпаки: помилкові не сумніви, а переконаність у тому, що ти вже все знаєш і не бачиш необхідності піддавати критичному аналізу свої вірування.
Хто відмовляється від аналізу, той скочується до догматизму, від якого лише один крок до гнівного фанатизму.
Іспанський філософ Мігель де Унамуно (1864 – 1936) казав: «Віра без сумнівів – мертва віра». І він мав рацію, оскільки сумніви передбачають дослідження, аналіз, перевірку своїх переконань не для того, щоб постійно вагатися, а навпаки, щоб здобути впевненість.
У цьому розумінні сумнів не є синонімом зневіри або скептицизму, це пошук істини, який «є хорошим симптомом здорової віри... Сумніваються в тому, у що вірять, і в тому, що не заслуговує на довіру».
Там само. С. 21.
Хто сумнівається, той аналізує й обмірковує отриману інформацію, щоб скласти власну думку. Як зазначає іспанський філософ Хуліан Маріас (1914–2005), «сумніватися – значить обирати з багатьох наших спонтанних вірувань ґрунтовні й надійні, які заслуговують на те, щоб у них утверджуватися».
Julían Marías, La devolución de España (Madrid: Espasa – Calpe. 1978). 248.
У цьому випадку той, хто не сумнівається, обмежує свої розумові здібності догмами, що також підтверджує відмову від мислення: навіщо думати, якщо всі відповіді вже є?
Стверджувати, що віра не має сумнівів, означає неправильно розуміти духовне життя. «Віра підкоряється, розум сперечається; віра довіряє, розум сумнівається. Але віра теж сумнівається, сперечається, аргументує, приходить у відчай». Без цього віра перетворюється на дитячу гру й перестає бути пов’язаною зі здатністю людини мислити.
Ropero, Filosofía y cristianismo. 31.
Апостол Іван попереджає своїх учнів: «Улюблені, не кожному духові вірте, але випробовуйте духів, чи від Бога вони» (1 Івана 4:1). Виникає природне запитання: як випробувати поняття, яке необхідно обговорити чи проаналізувати? Очевидно, що тут вирішальну роль відіграє розум. Це не виключає того, що, як пише Альфонсо Роперо, «віра може бути такою, що дуже сумнівається», оскільки нічого не сприймає просто так.
Там само.
Як каже французький католицький філософ Жан Лакруа, «сумніватися у світі – значить вірити собі; сумніватися в собі – значить вірити в Бога».
Жан Лакруа. Історія і таїнство. С. 140.
Насправді ретельне дослідження забезпечує людину найціннішими елементами, необхідними для формування твердої віри. «Релігійна людина може описати себе, використовуючи не тільки те, у що вона вірить, а й те, у чому сумнівається, що стверджує або заперечує».
Ropero, Filosofía y cristianismo. 184.
Віра і розум повинні йти разом, інакше не пізнати істину, якої вони так сильно прагнуть. «Віра не виключає сумнівів та мужності».
Там само. С. 45.
Скептицизм
Ще одним проявом невіри, дещо ближчим до здатності сумніватися й міркувати, є скептицизм. Ця філософська концепція включає в себе відмову від віри в існування якоїсь певної істини.
Скептик не докладає жодних зусиль для логічного аналізу інформації, яка представлена як істина, – він просто не вірить в існування істин, які можна дослідити.
Таку позицію займає той, хто заперечує існування фундаментальних абсолютних істин. У багатьох аспектах для скептика це дуже зручно – нічого не потрібно досліджувати, аналізувати, порівнювати й оцінювати. Якщо істини не існує, то будь - які зусилля, спрямовані на її пошук, є безглуздими.
Небезпека догматизму
Є дві крайності, яких слід уникати людині. Перша – не шукати істину, не прагнути пізнати її. Друга – пізнавши істину, потрапити в тенета догматизму. Ми живемо у світі, де небезпека релігійного догматизму очевидна, де справа доходить до абсолютної нетерпимості чи неприйняття всього того, що не знаходить підтвердження у віруваннях. Обидві ці позиції є помилковими.
Догматизм – це «нав’язування істини без гарантій її підтвердження». У цьому випадку той, хто наважився не погоджуватися з усталеними поглядами або сумніватися в тому, що певна ідея має логічне обґрунтування, вважається заколотником.
Там само. С. 34.
Небезпека походить не від розуму, а від невігластва, інтелектуальної сліпоти, нездатності відійти від догми.
Коли хтось бере на себе сміливість стверджувати, що кожен незгодний з ним помиляється, він займає позицію догматизму і стає потенційним губителем істини й людей.
Також, якщо християнин відмовляється використовувати свій розум, аби дослідити те, у що вірить, він ризикує опинитися в підпорядкуванні догми, уподібнитися до інквізиторів. Християнська віра не лякається розумного аналізу, навпаки, вона його вимагає. З усіма сучасними досягненнями науки і техніки ми, проте, не так вже й далеко відійшли від темних століть людської історії – сьогодні, як і раніше, догматизують ірраціональність та емоції як єдиний правильний орієнтир для людини. Тому важливо поговорити про емоції.
Не плутай віру з емоціями
Не менш серйозна небезпека, ніж догматизм, полягає в тому, що людина намагається прийти до віри через емоції.
Безумовно, людина наділена емоціями, але коли віра ґрунтується лише на емоціях та сентиментальності, така віра деградує, а без свідомих дій – знецінюється. «Факт, що людський розум – занепалий розум, не є виправданням того, щоб відкидати мислення й ховатися за емоціями».
John Stott, Creer es también pensar: La importancia de la mente en la vida del cristiano (trad. Adam F. Sosa; Buenos Aires: Certeza. 2005). 20.
Бог просить нас насамперед не про вияв емоцій, а про прийняття, а це не одне й те саме. Емоціям не потрібні думки, це ірраціональна реакція на вплив будь - яких зовнішніх та внутрішніх подразників. Для прийняття Бога і Його істин слід спиратися на розум та волю. Віра, що виникла завдяки емоціям, ілюзорна й нетривала. У віри, заснованої на розумному виборі, більше шансів зміцнитися, оскільки вона має коріння; це не насіння, кинуте в кам’янистий ґрунт, яке рано чи пізно загине.
Одна з небезпек, на яку наражається сучасна людина, полягає ось у чому: щодня вона відмовляється використовувати дану їй здатність мислити, поступаючись місцем своїм емоціям. Здається, значно важливіше знати, що ти відчуваєш, аніж розуміти, що робиш.
Ми не знаходимо в проповіді Ісуса Христа прямого звернення до емоційної сторони людського єства. Однак це не означає, що для вияву емоцій немає місця. Емоції – відгук на глибоке розуміння того, у що віриш, але не навпаки.
Гармонія між вірою і розумом
Протягом багатьох століть віруючі та вчені, говорячи про віру й розум, намагалися протиставити їх одне одному.
Релігійні люди нападали на розум, звинувачуючи його в немислимих гріхах. Утім, аналізуючи історію християнства, помічаєш, що найтемніші його періоди супроводжувалися невіглаством і запереченням раціонального.
Бог просить нас насамперед не про вияв емоцій, а про прийняття, а це не одне й те саме.
Джерело будь - якої істини – у Богові, навіть тієї, яку вчений відкриває у своїй лабораторії. Намагаючись довести існування конфлікту між розумом та вірою, люди заявляють, що остання ірраціональна. «Ніщо не може бути більш зневажливим стосовно Біблії, ніж твердження про те, що її доктрини суперечать розуму».
Чарльз Ходж. Систематичне богослов’я. Т. З. С. 83.
Хто виголошує таке твердження, той просто заперечує дар, який йому дав Сам Господь.
Якщо ми розуміємо, що наука відкриває ті закони, які на початку були сформульовані Богом, тоді немає жодних суперечностей з біблійним віровченням. «Якщо є одкровення від Бога, і якщо закони мислення використовуються правильно, між розумом і Писанням має бути досконала гармонія». Звідси випливає простий висновок: шукати розбіжності між наукою і вірою – значить не розуміти, як насправді діють віра й розум. «В істинній науці… не може бути нічого, що суперечить вченню Слова Божого, оскільки і природа, і Біблія мають одного й того самого Автора, а правильне розуміння того й іншого доводить, що вони перебувають у гармонії між собою».
Ropero, Filosofía y cristianismo. 101.
Е. Уайт. Служіння зцілення. С. 462.
Якщо правильно сприймати науку й віру, тоді стає зрозумілим, що вони чудово узгоджуються між собою. Безумовно, ми не повинні обожнювати розум, тому що це призводить до раціоналізму, але й не слід легковажно вважати, що віра не потребує розуму, – цей шлях веде до фанатизму. «Бог бажає, щоб людина розвивала свої розумові здібності». Чим зумовлене це бажання Бога? Нам потрібно розуміти: людина створена так, що неодмінно має використовувати свій розум.
Е. Уайт. Дорога до Христа. С. 109.
Віра, яка не заперечує розум
Павло пише про «служіння розуму» (Римл. 12:1). Нерідко я чув незадоволені висловлювання багатьох проповідників та віруючих щодо цього вірша, ніби в ньому міститься певна суперечність. Однак усе навпаки: ці слова перебувають у повній гармонії з біблійним ученням.
Якщо віруюча людина сприймає християнство як релігію благочестя й особистого посвячення, але водночас нехтує розвитком розуму, вона відмовляється від привілею використовувати мислення, дане їй Богом, Якому вона, за її словами, поклоняється.
Справжня віра не заперечує розуму. Розвиток розумових здібностей не суперечить вірі. Це не двоє непримиренних супротивників, а навпаки – це два шляхи, які дають змогу краще зрозуміти істину, що походить від Бога.
Людина, яка усвідомлює, що розум створив Бог, Котрий установив закони логіки і природи, ніколи не прийме того, що нерозумно. Мінімальні вимоги до доктрини – щоб вона була «послідовною, щоб у ній не зауважувалося суперечностей, щоб вона доводила свою розумність».
Ropero, Filosofía y cristianismo. 209.
Необґрунтована віра стає тягарем для самої себе, оскільки не може усвідомити сенс свого існування та постає нелогічною і безглуздою.
Слава Богові за те, що Він не закликає людину до ірраціоналізму (у Біблії немає жодного подібного висловлювання), адже Його початковий задум був іншим. Бути віруючим означає вміти знаходити розумну відповідь на обґрунтовані сумніви, інакше релігія давно була б зведена до порожніх, непотрібних розмов.
Запитання для роздумів
1. У чому небезпека догматизму?
2. На підставі чого можна стверджувати, що віра і розум мають бути в гармонії?
3. Чому емоції – хитка основа для прийняття рішення?
4. Як вірити, не заперечуючи розуму?
5. Що таке сумнів?
6. У чому різниця між невір’ям, сумнівом і скептицизмом?
Розділ 8.
Цінуй у житті головне
«Групове мислення – загальне правило,  індивідуальне мислення – виняток».  Гюстав Лебон
Добре провести час – непогана ідея. Та якщо це стає єдиною цінністю, слід замислитися: подібний підхід веде до ірраціональності. Насолоджуватися життям – це одне, але зовсім інше – «нестримне прагнення розваг без обмежень. Перше психологічно корисне і відповідає одному з вимірів нашої природи. Друге, навпаки, спрямоване на смерть ідеалів».
Енріке Рохас. Людина light. С. 23.
Коли молоді люди вважають розваги і приємно проведений час сенсом життя, вони поступово втрачають деякі основні характеристики людської особистості, такі як здатність мислити і критично аналізувати свої й чужі ідеї.
Тому Енріке Рохас стверджує, що в легковажної людини «не виникає ні ідеологічних запитань, ні переживань, пов’язаних із культурою». Тоді на перший план виходить те, що відбувається зараз, а будь - які роздуми про майбутнє втрачають сенс. Украй негативний вплив такого підходу в тому, що людина не замислюється над наслідками своєї поведінки, тому її життя знецінюється.
Там само. С. 54.
Весь аналіз зводиться до того, щоб ні про що не думати, звично переказувати банальні історії, обговорювати телепрограми, відомих людей, популярних артистів або просто вести пусті розмови. Універсальні принципи самодослідження й радості пізнання істини, які супроводжували людство упродовж усього його існування, перестають бути важливими. Для безтурботного, сповненого розваг життя мислення не потрібне. У такий спосіб формується покоління, яке не здатне ні до аналізу, ні до синтезу; воно витрачає себе на щось примарне й поверхове. Це покоління не має часу мріяти, розмірковувати і створювати.
Планування життя
Істотна різниця між нерозумною людиною, яка піддається миттєвим захопленням, і людиною мудрою полягає в тому, що перша не замислюється про майбутнє, натомість друга планує своє життя.
Як пише Енріке Рохас, «життя – не імпровізація, а програма». Інакше кажучи, людина нікуди не прийде, якщо не прагнутиме; вона нічого не досягне, якщо в неї немає чіткої мети, яка сягає далі теперішнього моменту і включає щось важливіше, ніж просте проведення часу.
Там само. С. 139.
Неорганізоване життя – без цілей, без планів на майбутнє – стає марним, безглуздим; воно не має напрямку й основи для подальшого існування.
Одного разу, перебуваючи в Мексиці, я випадково звернув увагу на молоду людину, яка просила милостиню біля одного з університетів Монтеррея. Жебрак був одягнений у лахміття  і тримав у руках брудну пошарпану книгу. Його вигляд викликав одночасно жалість і здивування.
– Чому ти не намагаєшся змінити своє життя? – запитав я.
Він глянув на мене, хитро посміхнувся і відповів:
– Колись я навчався в цьому університеті, але збився зі шляху.
Збитися зі шляху – це трагедія. Навіть якщо ми матеріально нічого не потребували, коли відбувається подібне, життя, можна сказати, руйнується, бо насправді ми втрачаємо все.
Без конкретного життєвого плану існування людини зводиться до простого виживання, без сенсу й логіки.
Чітке розуміння накреслених життєвих цілей та способів їх досягнення дає нам напрямок у житті. Люди, які зуміли досягти поставленої мети, насолоджуються почуттям задоволення від зробленого. План життя – це карта з накресленим маршрутом.
Як стверджує Енріке Рохас, «щастя полягає в тому, щоб знайти програму життя, яка мотивуватиме нас іти обраним шляхом». Без такої життєвої програми людина, висловлюючись біблійною мовою, стає «половою, яку розносить вітер» (Псал. 1:4).
Там само. С. 175.
Думати – означає діяти
Багато років тому мені пощастило бути присутнім на цікавій конференції дуже мудрої людини єврейсько – аргентинського походження Хайме Барилко (1936–2002). Слухати цього мислителя було величезним задоволенням, тому що він був живим утіленням того, чого навчав.
В одній зі своїх книг Хайме Барилко стверджує: «Є люди, котрі знають багато. Зазвичай мало думають. Вони жертви власної пам’яті. Перед будь - якою проблемою вони шукають рішення  у своїй пам’яті і знаходять його. Однак насправді це рішення ніколи не буває адекватним, оскільки будь - яка проблема нова,  а дані з пам’яті застарілі. Тому ми так повільно рухаємося вперед –  і особисто, і як суспільство. Тому що дуже багато знаємо».
Barylko, Sabiduría de la vida. 14.
Іронія очевидна. Недостатньо лише накопичити інформацію. Недостатньо просто багато знати. Необхідно навчитися застосовувати набуті знання в новому контексті. Тому для процесу мислення немає готових рецептів та магічних формул.
Щоб використати отриману інформацію, потрібно бути готовими пов’язувати вже відоме з новими ситуаціями, у яких нам доводиться діяти.
В університеті я мав однокурсника, дехто вважав його генієм. Він відрізнявся феноменальною пам’яттю, міг повторити цілі розділи книжок. Іноді ми перевіряли його: починали цитувати якусь фразу, а він безпомилково продовжував її.
Однак, коли потрібно було сформулювати власну думку, він не знав, що сказати. Якщо його просили застосувати відому інформацію в новому контексті, він не міг цього зробити. Самої лише пам’яті недостатньо.
Думати – означає порівнювати, знаходити зв’язки, застосовувати. Це вправа на вміння аналізувати, узагальнювати й оцінювати. Після таких роздумів людина може висловити свої пропозиції, наважується дати відповіді, з якими необов’язково погодяться всі. Вона навіть здатна зізнатися, що змінила свою думку. Якось мій знайомий з гордістю заявив:
– Я той самий, що й учора, я не змінююся. Якщо я щось сказав, то цього й дотримуюся.
Мене засмутили його слова, і я пожартував:
– Перевір пульс, чи ти ще живий.
Не допускати думки про хибність своїх міркувань, відмовитися від можливості зробити наступний крок, ніколи не піддавати критиці власні слова, не бути здатним сказати: «Я мав рацію лише частково, тепер я зрозумів щось нове», – це самознищення, перетворення на живу скам’янілість.
Життя потребує змін. Без змін у житті настає застій. А все, що зупиняється, рано чи пізно починає вмирати.
Хайме Барилко пише: «Думати – означає не спати і починати з нуля». Інакше кажучи, це означає озирнутися назад, узяти  і зберегти те, що правильне, позбавитися того, що з появою нової інформації вже вважається застарілим, та робити висновки. Мислення – це постійне тренування в пошуку необхідних рішень.
Там само.
Уміння сказати «ні»
Уміння сказати «ні» – ціле мистецтво. Для цього потрібен не лише розум, а й воля. Недостатньо мати лише здібність відрізняти погане від хорошого, щоб чомусь протистояти. Потрібно навчатися говорити «ні».
Процес навчання не обходиться без спроб і помилок. Також ми можемо звертатися до досвіду тих, хто пройшов цим шляхом до нас.
Звичайно, нашу відмову можуть сприйняти несхвально, особливо якщо більшість дотримується іншої думки. Попри це, необхідно вміти говорити «ні», особливо коли йдеться про совість.
Це аж ніяк не забаганка; негативна відповідь ґрунтується на розумних аргументах та етичних принципах.
У яких випадках слід сказати «ні»:
• Якщо тобі запропонували те, що суперечить етичним принципам, яких ти дотримуєшся.
• Коли наведений аргумент є лише думкою людини, котра хоче зробити її нормою для більшості.
• Якщо завдають шкоди іншій людині або когось принижують.
• Коли запропонована ідея може привести тебе до помилкових висновків.
• Якщо твоя совість не схвалює прийняте рішення, оскільки суперечить твоїм життєвим принципам та цінностям.
• Коли ти бачиш, що аргументи суперечать основним біблійним принципам.
• Якщо тебе спонукають прийняти рішення, яке не узгоджується з тим, чого тебе навчали близькі люди, думка котрих значно переконливіша.
• Коли тебе намагаються вмовити, посилаючись на думку більшості, ніби статистика робить твердження істинним.
• Якщо тобі погрожують чи шантажують тебе, вимагаючи твоєї згоди. У цьому випадку сама манера поведінки знецінює розумність аргументу.
• Коли якась особа, представляючи свій аргумент правильним, вважає, що його повинні прийняти всі, оскільки ця особа має певний авторитет.
Плідне дозвілля
Дозвілля необхідне, щоб відновити сили та продовжити навчатися, працювати, жити. Однак те, що має приносити благо, для багатьох перетворилося на прокляття: використовуючи час відпочинку, вони руйнують своє життя алкоголем, наркотиками та небезпечними розвагами.
У Стародавній Греції в період класичної епохи дозвілля постійно звеличували, розглядаючи його як можливість збагатити життя вільних людей, котрі використовували його для навчання, роздумів, занять математикою, а також щоб приділити увагу культурі й поезії. Такі розваги можуть видатися майже ідеальними, і вони можуть принести юнацтву значно більше користі, ніж те, чим сьогодні займається молодь у вільний час. Молоді люди займаються пустощами, зовсім не цінують своє життя, хоч могли б розвиватися собі на благо.
Нікого не можна насильно змусити використовувати свій розум для аналізу, синтезу чи оцінки, не можна вимагати, щоб розум був наповнений позитивними думками.
Якось випала мені нагода відвідати Канкун, Mexiko. Це дуже гарне місто на узбережжі, де є багато готелів. Щороку там відбувається одна своєрідна подія. До Канкуна з’їжджаються тисячі студентів зі США, аби провести там весняні канікули. Протягом двох тижнів решті туристів доводиться обирати інші міста. Молоді люди цими днями змушені платити більше, деякі готелі взагалі їх не приймають.
Студенти приїжджають групами. Упродовж усіх цих днів вони повністю віддані нестримному розгулу, алкоголю, сексу без будь - яких зобов’язань, наркотикам та божевіллю. Після їхнього візиту в більшості готельних номерів залишається пошкоджене майно. Тисячі молодих людей ходять вулицями, одурманені алкоголем чи наркотиками. І це називається веселими канікулами.
Водночас у США виник рух студентів та старшокласників, котрі протягом цих двох тижнів намагаються якось допомогти суспільству. Один із цих молодих людей зізнався в інтерв’ю, що більшість однолітків дивляться на нього, як на білу ворону. У багатьох участь у цьому русі викликає глузування. Одна дівчина, побувавши одного разу в Канкуні та побачивши все, що там відбувається, вирішила більше туди не приїжджати. Тепер на канікулах вона із задоволенням займається соціальною роботою і каже, що не хоче витрачати свій вільний час ні на що інше; таке служіння людям внутрішньо збагачує її.
Канікули – час, коли ти вільний від навчальних занять. Сенс канікул у тому, щоб звільнити час для чогось нового, навчитися чогось корисного. І це зовсім не означає, що необхідно байдикувати, якраз навпаки – це час для плідних дій.
Витрачати вільний час на те, щоб одурманювати мозок наркотиками, алкоголем чи пустими розвагами просто безглуздо. Це ніби стрибнути за борт, позбавити себе можливості повернутися на берег, загубитися в безкраїх просторах океану. Однак, пливучи навмання, пускаючи життя на самоплив, до довгоочікуваного порту не дістатися.
Думати – це задоволення
Наведена вище фраза Хайме Барилко вказує на один з основних елементів мислення. Коли людина думає, вона починає в іншому світлі бачити життя, котре наповнюється для неї зовсім іншим змістом. Тоді там, де панував хаос, з’являється сенс. Рішення стають адекватними. Виникають позитивні думки. У подіях простежується логіка.
Мислення приносить радість і задоволення. Ти відчуваєш задоволення, коли бачиш, як вирішується чергова життєва головоломка.
Проте «мислення – це можливість, вибір», і цей процес не відбувається сам собою. Думає лише той, хто розуміє необхідність цього.
Там само. С. 46.
Мислення – це дія, під час якої розум використовують для осмислення, обмірковування, пошуку причин подій, щоб у всьому знаходити логіку.
Якщо я вирішую не думати, а йти за упередженнями, готовими думками, парадигмами, закріпленими в розумах багатьох, або просто орієнтуюся на те, що кажуть інші; якщо не зупиняюся, щоб проаналізувати, критично оцінити, істина переді мною чи обман, то я просто добровільно відмовляюся від однієї з головних насолод у житті і від того, що є сутністю людини.
Думати – це вибір кожного. Нікого не можна насильно змусити використовувати свій розум для аналізу, синтезу чи оцінки, не можна вимагати, щоб розум був наповнений позитивними думками.
Одного разу, очікуючи свого рейсу в аеропорту, я, як завжди, читав книгу. Раптом до мене підійшов якийсь чоловік і трохи зухвало, ніби провокуючи мене, сказав:
– Навіщо ти читаєш? Це нічого не змінить.
Я не став відповідати цьому чоловікові, бо від нього відчувався сильний запах алкоголю. Він міркував нерозумно. За нього говорили пережиті розчарування й упередження.
Мислення – це один з ресурсів, дарованих Богом людям. Відмовляючись використовувати свій розум для роздумів, ми розмінюємося на дрібниці та просто перестаємо жити повноцінним життям.
Запитання для роздумів
1. Чому бажання добре провести час часто перетворюється на безглуздя?
2. Що означає «планування життя»? Чому це так важливо?
3. Що означає вислів: «Мислити – означає діяти»? Що включає це поняття?
4. Чому так важливо навчитися говорити «ні»?
5. У чому полягає плідний відпочинок?
6. Чому процес мислення приносить задоволення?
Розділ 9.
Добре сміється той, хто сміється останнім
«Наші найважливіші думки – це ті,  що суперечать нашим почуттям».  Поль Валері
У США з’явився жаргонізм нерд (англ. nerd), «ботанік», яким називають того, хто з головою занурений у навчання і прагне знати якнайбільше. Це стереотип людини дуже розумної, зайнятої науковими проблемами, роздумами, але далекої від реальності. Однак будь - які стереотипи й упередження помилкові.
Якось мені на очі потрапило графіті на стіні одного університету, на якому було написано: «Поважай ботаніків – можливо, завтра ти працюватимеш на одного з них».
Хоч це, звичайно, жарт, але він містить певну частку правди. Більшість великих підприємців та видатних діячів у якийсь момент теж вважали «ботаніками», нердами, занудами, зубріями, «книжковими хробаками», розумниками тощо. Зазвичай, ті, хто їх дражнить, просто заздрять їм, бо відчувають їхню перевагу. «Ботанів» зневажають ті, хто проводить дні в ледарстві. В англійській мові слово «нерд» вважається образливим (його український еквівалент – «бовдур»). Однак неправильно використовувати це слово щодо «розумників». Ті, кого так називають, якраз і не позбавлені розуму.
У голлівудських фільмах «ботаніки» зазвичай постають перед глядачами безглуздо одягненими, в окулярах із товстими лінзами, у кишенях яких безліч ручок; найчастіше цих людей зображують скритними й нетовариськими.
Безперечно, цей стереотип, як і багато інших, далекий від реальності.
Багато людей, які досягли успіху в різних сферах діяльності, у підлітковому віці здавалися своїм одноліткам дивними, хоч вони просто навчалися і здобували знання, тоді як інші жартували над ними та їхніми звичками.
Але, як каже прислів’я, «добре сміється той, хто сміється останнім». Перевага «ботаніків» – логічний, цілком передбачуваний наслідок правильно організованого життя.
Довіритися випадковості?
Багато хто виправдовує те, що відбувається в їхньому житті, обставинами. Проте нелогічно приписувати випадковості наслідки власних дій.
Те, ким ми стаємо, залежить переважно від наших рішень. Думати й робити вибір – завдання кожного, і саме це визначає напрямок та розвиток усього нашого життя.
«Людське життя – внутрішній процес, у якому головні події не падають ззовні на суб’єкт – особистість або народ, натомість виходять з нього, як квітка та плід з насіння».
Ортега - і - Гассет. Тема нашого часу. С. 153.
Або, як сказав Ісус Христос, усе виходить із серця (див. Матв. 15:19). Інакше кажучи, що виникає в розумі, те зумовлює події, які відбувається в нашому житті.
Узяти на себе відповідальність за своє життя означає усвідомити: те, ким ми станемо, уже закладено в нас. Ми помиляємося, вважаючи: те, що відбувається, від нас не залежить. «Помилка – це свідомо зроблений гріх, а не випадковість».
Там само. С. 159.
Перемога й успіх не випадкові. Вони пов’язані з нашими життєвими планами та щоденними рішеннями.
Для роздумів потрібен погляд на відстані
Пам’ятаю, ще в підлітковому віці мене обурювало упереджене ставлення людей до тих, хто не вважав за працю думати, розмірковувати й дивитися далі обставин.
Тепер я не обурююся, а жалкую. Мені дуже шкода, що безліч молодих людей ставлять під загрозу власне майбутнє, виявляючи зневагу до свого розуму й інтелектуальних здібностей.
Для серйозних роздумів необхідно трохи «відійти», потрібен погляд з боку. На відстані перспектива ширша. Щоб добре роздивитися картину, треба стати приблизно за два метри від неї.
Хайме Барилко говорить про це так: «Ось питання, яке не дає мені заснути. Не маючи сну, я розмірковую. Думаючи, я хочу пізнати істину. Бажаючи пізнати істину, я віддаляюся, витримую дистанцію і вдивляюся здалеку». Цей погляд на відстані вкрай необхідний – він дає змогу розглянути те, що іншим не видно.
Jaime Barylko, La filosofía: Una invitación a pensar (5a ed.; Buenos Aires: Booket. 2005). 12.
Майбутнє молодих
Існує усталена думка: оскільки молоді люди ще недосвідчені та багато чого не розуміють, вони зазвичай марнують час. Проте здебільшого це лише стереотип. Багато представників молодого покоління щодня працюють, навчаються, намагаються рухатися вперед. Вони мають мрії, цілі, плани.
На жаль, ті, хто обрав хибний шлях, якраз і формують негативний образ молоді: про них розповідають у телепередачах, передають у новинах, що створює спотворене уявлення про життєві цінності молодих людей.
Я довго працював викладачем, і за цей час багато моїх студентів стали для мене героями – я бачив, скільки зусиль вони доклали, щоб досягти успіху й поповнити ряди переможців.
Проте небезпечно спочивати на лаврах. Цей вислів з’явився в Стародавній Греції і пов’язаний зі спортивними змаганнями. Переможців, наприклад, атлетів на змаганнях, нагороджували, надіваючи на голову лавровий вінок. Однак багато хто з них задовольнявся досягнутими успіхами, зупинявся й не рухався вперед. Саме від цього і застерігає наведений вислів.
Щоразу, піднявшись на гору, ти помічаєш, що попереду на тебе чекає ще одна. Передчуття нових відкриттів викликає емоції; це перетворює життя на постійну боротьбу, щоб не загрузнути в легковажності, звичних стереотипах, усіляких упередженнях, суперечливих думках.
У чому ж різниця між переможцями й переможеними?
Шон Кові визначає сім характеристик, притаманних молодим людям, котрі зазнають поразки.
Шон Кові. 7 навичок високоефективних тінейджерів. Як стати крутим і прогресивним. С. 7, 8.
• Їхня реакція на те, що відбувається, досить пасивна – вони не беруть на себе жодних зобов’язань, не готові відповідати за свої дії, звинувачують інших у своїх невдачах. Вони не думають, перш ніж щось зробити.
• Такі люди не будують плани на майбутнє, їх цікавить лише сьогодення. Вони легковажно ставляться до життя.
• Вони відкладають на потім те, що слід зробити зараз. Їхнє життя проходить в Інтернеті, перед телевізором або з телефоном у руці. Вони присвячують свій час зовсім незначним речам.
• Ці молоді люди все розглядають з позиції «виграти – програти». Для них життя – змагання. Вони нападають, перш ніж самі зазнають нападу. Вони не бажають бачити інших переможцями, не хочуть, аби хтось, а не вони, досяг успіху.
• Такі люди говорять не думаючи. Для них важливіше висловити власну думку, а не почути думки інших. Своєю поведінкою показують, що їх нічого не цікавить, окрім власних переконань.
• Вони ні з ким не співпрацюють. Їх не приваблює робота в команді, взаємодопомога. Це люди – острови, які не хочуть працювати разом.
• Люди, котрі часто зазнають поразок, розмінюються на дрібниці. Вони не навчаються, бо виявляються надто зайнятими, не прагнуть дізнатися щось нове. Вони не зростають, не розвивають свій розум – і навряд чи взагалі знають, що це таке.
Сумна картина, що віщує життя, сповнене невдач.
На жаль, коли ці люди не отримують того, чого прагнули, тоді починають скаржитися, що їм ніхто не допоміг, та звинувачують усіх і все.
Звичка думати
Ми всі наділені здатністю думати, але це ще не означає, що людина нею скористається. В одних розум костеніє через недостатнє вправляння, а в інших – розвивається від активної розумової діяльності й стає освіченішим.
Звичка – це властиві нам дії, які ми виконуємо автоматично, не замислюючись.
Якщо у твоїй голові вкоренилися поняття,  які ти не бажаєш перевіряти чи змінювати,  то вони й визначать твоє подальше життя.
Напевно, ти пам’ятаєш, як навчався їздити на велосипеді. Я добре пам’ятаю. Зосереджуючи свою увагу на педалях, я забував дивитися вперед і падав. Або дивився вперед, та забував контролювати рухи ніг. Я так намагався не впасти, не втратити рівновагу, що навіть не встигав помітити, як опинявся на землі.
Однак настає момент, коли ми відчуваємо впевненість у своїх діях, формується навичка, і вже не потрібно думати про те, наприклад, чи правильно я тисну на педалі і т. п. Ми просто сідаємо та їдемо, ніби це цілком природне для нас заняття.
Те саме відбувається з умінням ходити, говорити, писати й тисячею інших щоденних дій; часом ми навіть не пам’ятаємо про колись затрачені зусилля, без яких це все не відклалося б у нашому розумі.
Шотландському письменникові Семюелу Смайлсу (1812 – 1904) належить відомий вислів: «Посієш думку – пожнеш дію, посієш дію – пожнеш звичку, посієш звичку – пожнеш характер, посієш характер – пожнеш долю».
Ніщо не відбувається само собою. На вершину гори не піднятися, не пройшовши до неї через широкі долини, не перетинаючи бурхливих рік та не долаючи підйоми вузькими стежками.
Розвиток нашого розуму залежить від того, що ми вкладаємо в нього. «Що ми сіємо в наших умах, те пожинаємо в наших діях».
Stott, Creer es también pensar. 48.
Якщо у твоїй голові вкоренилися поняття, які ти не бажаєш перевіряти чи змінювати, то вони й визначать твоє подальше життя.
Один мій студент мав звичку сидіти на останньому ряду аудиторії, ліниво розвалившись, схрестивши руки на грудях. Він нічого не записував, іноді безцеремонно спав на заняттях. Якщо викладачі робили йому зауваження та вимагали уважно слухати лекції, а не просто відсиджувати належний час, він самовпевнено відповідав: «А навіщо? Я й так знаю все, чого тут навчають».
Цей юнак справді був дуже розумним, але хизувався своїми здібностями та з презирством ставився до інших. Першого року навчання в університеті він вирішив спробувати наркотики та прийняв дозу, яка ледь не стала для нього смертельною.
Усе це, разом з відсутністю внутрішніх обмежень, перетворило його на наркозалежну людину на все життя. На превеликий жаль, він втратив свої інтелектуальні здібності.
Мені досі сумно згадувати про нього. Нічого не залишилося від тієї зухвалої молодої людини, котра вважала, що знає абсолютно все і не потребує жодної допомоги.
Якщо ми обираємо неправильний життєвий шлях, часом буває дуже важко повернутися назад. Іноді ліс скоєних помилок настільки непрохідний, що ми залишаємося в ньому назавжди.
Аби не сталося пожежі, треба переконатися, що всі можливі місця займань перебувають під контролем. Якщо ти хочеш досягти успіху, почни з того, щоб змінити своє ставлення до життя. Намагайся мислити як переможець. Вір, що Бог створив тебе для успіху. І пам’ятай: тобі необхідно навчитися повноцінно використовувати свій розум.
Аналізувати, хто ми
Хтось сказав, що ми дивимося на світ через призму того, ким ми є. Часом хід наших думок обумовлений нашими власними упередженнями, необґрунтованими судженнями, усталеними думками.
Згідно зі словником, міркувати – означає ретельно, неквапливо обмірковувати щось, усебічно зважувати в думках, робити висновки. Тобто розмірковувати неможливо в поспіху, це поступовий процес, який потребує певного часу.
Роздуми пов’язані з інтелектуальними здібностями людини. Слово «інтелект» латинського походження: inter – «між» і legere – «збирати, читати». Інакше кажучи, інтелект (мислення) передбачає здібність до аналізу й уміння робити вибір. А першими, кого нам необхідно досліджувати, – самих себе. Самоаналіз – необхідний крок у розвитку мислення та прийнятті рішень, але для цього потрібно дати собі час: зупинитися в життєвій метушні та спокійно подумати.
У деяких місцях ще можна побачити оголошення біля залізничних переїздів: «Зупинися, прислухайся, подивися», тобто затримайся. Не біжи вперед. Усе ретельно зваж, перш ніж вирішити і продовжити шлях.
Те саме можна сказати і про життя. Уважно дивися, куди йдеш.
Розсудливість
Греки високо цінували розсудливість. Вони вважали, що розсудлива людина має мудрість, бо серйозно обмірковує свої дії. Те саме поняття ми знаходимо в Біблії. Великий цар Соломон стверджує: «Нерозсудливий вірить усякому слову, а мудрий зважає на свої кроки» (Притчі 14:15).
Розсудлива людина уважна до кожного свого кроку. Щоб потім «добре сміятися останнім», треба виявляти розсудливість. Не бігти стрімголов, натомість розуміти, що кожен крок певною мірою впливає на кінцевий результат. Той самий мудрий Соломон каже: «Мудрий, зауважуючи лихо, ховається, а легковажні рухаються далі й зазнають шкоди» (Притчі 22:3).
І розсудливість, і нерозумність – риси, які не передаються в спадок, а здобуваються.
Людина завжди сама вирішує, що вона робитиме зі своїм життям. Слід пам’ятати: «Мудрість розумного – у пізнанні належної дороги, бо відсутність поміркованості – омана» (Притчі 14:8). Інакше кажучи, недостатні роздуми та нерозсудливість ведуть до самообману. Це дуже нерозумний підхід до життя.
Запитання для роздумів
1. Чому не слід зневажати тих, хто багато думає, навіть якщо вони здаються дивними?
2. Чому нерозумно покладатися на випадок та знімати із себе відповідальність?
3. Що означає погляд на відстані?
4. Що відбувається в житті молодих людей, котрі часто зазнають поразок?
5. Чому потрібно розвивати звичку думати?
6. Як процес мислення пов’язаний із самоаналізом?
7. Чому розсудливість важлива?
Розділ 10.
Вислухаємо підсумок усього
«Розум – це не тільки знання,  а й уміння застосовувати знання на ділі». Аристотель
Імовірно, майже дочитавши цю книгу, хтось продовжує розмірковувати над запитанням: навіщо треба думати? Ця здатність не тільки відрізняє нас від усіх інших істот, а й дає змогу людині жити зовсім інакше, наповнюючи життя сенсом.
Думати, щоб жити
Гарольд Кушнер, один з моїх улюблених авторів, пише: «Є одне, що нас особливо розчаровує й заважає бути щасливими, – те, що в нашому житті не вистачає сенсу». Що він має на увазі?
Harold Kushner, Cuando nada te basta: Cómo dar sentido a tu vida (trad. Raquel Albornoz; Buenos Aires: Emecé Editores. 1987). 17.
Що таке життя? Це не просто існування. Для справжнього життя недостатньо лише задовольнити основні людські потреби. Життя більше пов’язане з якістю існування, ніж із тим, що необхідно для виживання. У мене може бути їжа, одяг, я можу бути в безпеці, однак водночас я не обов’язково живу – у повному розумінні цього слова.
Людина, котра перебуває у вегетативному стані, у комі, отримує їжу, вона в безпеці, їй створили комфортні умови. Та чи справді вона живе? Ця людина втратила зв’язок зі світом. Багато людей не знають мети свого існування. Вони перебувають у такому самому становищі, що й пацієнт у комі, прикутий до ліжка, котрий не усвідомлює ані свого стану, ані навколишніх реалій.
Жити – означає знайти сенс життя, чітко розуміти, навіщо живеш. Якщо немає розуміння причини існування на Землі, то життя стає схожим на корабель без штурвала, залишений на волю хвиль.
Є запитання, на які ніхто, крім тебе, не відповість.
Навіщо ти живеш?
У якому напрямку рухається твоє життя?
Як ти розпоряджаєшся ним?
Від відповіді на ці запитання залежить, яким буде твоє життя.
Розваги і розсудливість
«Розвага може бути десертом життя, але не основною стравою». Інакше життя перетворюється на самознищення.
Там само. С. 76.
Едіт Піаф (1915 – 1963) – одна з найвидатніших французьких співачок. У сорок вісім років (перед смертю) на вигляд їй було сімдесят.
У майбутньої зірки, яку прозвали «Піаф» (фр. «горобчик»), були дуже важкі дитинство та юність. Її покинула мати, якій не судилося стати актрисою; кілька років дівчинку виховувала бабуся – власниця борделю; потім вона жила зі своїм батьком – акробатом, котрий виступав з мандрівним цирком; співала на вулицях. Коли молодій артистці виповнилося двадцять років, її помітили й запросили працювати в кабаре. Так почався зліт її співочої кар’єри і водночас шлях у прірву.
Є одне, що нас особливо розчаровує  й заважає бути щасливими, –  те, що в нашому житті не вистачає сенсу.
Едіт кілька разів виходила заміж, мала коханців. Після смерті одного з них вона почала приймати морфін, пристрасті до якого не позбулася до кінця життя. Вона завдала непоправної шкоди своєму здоров’ю, що коштувало їй життя і не дало змоги подолати свої страждання. Дехто вважає, що Едіт удавалася до розваг, щоб заглушити біль.
Хай там як, життя, яке проживають заради розваг, призводить до моральної нестійкості та руйнування особистості. Багато акторів, музикантів, письменників та інших відомих людей переконливо продемонстрували на власному прикладі наслідки подібної неприборканості.
Мудрість виявляється в тому, щоб жити, керуючись здоровим глуздом, інакше все добре буде втрачено. Звичайно, ідеться не про те, щоб узагалі відмовитися від земних радощів, а про те, щоб насолоджуватися життям розумно.
Багато хто вважає релігію непривабливою, оскільки думає, що вона нудна та призначена для людей нудних і похмурих. Можливо, у формуванні такої думки винне пуританство – напрям християнства, що виник в Англії в XVI столітті на противагу офіційній релігії – англіканству.
Пуритани ставилися до життя вкрай суворо. Вони вважали, що гріх чатує скрізь і людині легко збитися з істинного шляху. Щоб уникнути будь - якого відхилення від морального зразка, з’являлися правила, часом абсурдні, наприклад, заборона сміятися в неділю. У церкві всі сиділи на твердих незручних лавах, проповіді зазвичай присвячувалися опису пекельних мук, які чекали на тих, хто веде неблагочестиве життя. Задоволення, зрозуміло, були під суворою забороною.
Сьогодні подібні уявлення здаються, м’яко кажучи, дивними, і це справді крайність, далека від золотої середини. Мудра людина радіє, сміється й отримує задоволення від здорових, розумних розваг, водночас розуміючи, що це не найважливіша мета життя. Головне – знайти сенс свого існування. У Талмуді – багатотомній праці, яка має велике значення для юдаїзму, записана дуже цікава думка на цю тему. У майбутньому світі кожен з нас постане перед Богом і відповість на таке запитання: чому ми не захотіли насолоджуватися всім тим прекрасним на Землі, що Він створив для нашого задоволення й радості? У земних слушних радощах немає нічого поганого чи гріховного, навіть навпаки. Але наша радість завжди повинна бути доречною й розумною.
Чинник гріха
Християнський мислитель Фома Аквінський (1225 – 1274) стверджував, що після гріхопадіння тіло людини змінилося, але її розум залишився чистим і незаплямованим. Однак це помилкова думка, яка спровокувала виникнення багатьох суперечок у християнському середовищі. Гріх, безумовно, вплинув на всю людину, зокрема й на її розум. Гріх спотворив здібність мислити. Інтелектуальні здібності, дані нам при творінні, з плином часу слабшали. Сьогодні на вивчення того, що колись здавалося простим, потрібні довгі роки.
Гріховні риси характеру негативно вплинули на весь процес мислення. Такі вади, як егоїзм, гординя, марнославство, зарозумілість, заважають людям приймати правильні рішення.
Тому недостатньо просто думати. Віра й розум мають діяти разом. Завдяки розуму я можу вирішувати, завдяки вірі розумію, які з моїх рішень правильні, а які ні.
Розмірковуючи, можна розібратися як у причинах вибору, так і в його наслідках. Однак тільки віра дає змогу людині зрозуміти: деякі рішення суперечать волі Бога, тому їх не слід приймати, хоч як би нам цього не хотілося.
Саме від християн очікується прояв мудрості, оскільки при прийнятті рішень вони керуються не лише своїм інтелектом, а й покладаються на Божу волю, яка їх спрямовує. Це передбачає необхідність прийняти волю Творця, навіть якщо її неможливо до кінця зрозуміти.
Тому «вірити в те, що розум – це незалежний незатьмарений гріхом початок, так само небезпечно, як і вважати, що спасіння від гріха передбачає знищення або відключення розуму. Віра не позбавлена розумності, як і розум не чужий вірі». Гріх спотворює реальність. Завдяки єдності розуму й віри можна знайти гармонію там, де раніше панував хаос.
Ropero, Filosofía y cristianismo. 354.
Гріховність штовхає людей на помилковий вибір, мотивуючи їх егоїзмом, прагненням до слави й вигоди. Віра, яка діє в єдності з розумом, дає нам змогу зрозуміти, що є рішення, які потрібно приймати в контексті Божої волі. Господь хоче, щоб ми не лише думали, а й вірили.
Вірити не означає відмовитися від міркувань. Істинна віра ясно розуміє: людина не вільна від наслідків гріха, який згубно впливає на розум.
Думаю, багатьом молодим людям непросто прийняти ідею, що віра може бути тісно пов’язаною з розумом. Особливо важко це зробити, якщо вони бачили багатьох віруючих, котрі вирізняються вузькістю мислення й керуються у своєму житті безглуздими упередженнями.
Віра, яка діє в єдності з розумом, дає нам змогу зрозуміти, що є рішення, які потрібно приймати в контексті Божої волі.
Однак це не природний стан речей, а наслідок гріха; ці люди можуть бути повністю перетворені Божою благодаттю. Коли Бог діє в людині, Він не перетворює її на ірраціональну істоту – навпаки. Істинно віруючий, котрий зазнав на власному досвіді впливу всесильного Бога, розуміє, що його розум має служити Творцеві й підкорятися Його волі. Або розум і віра йдуть пліч - о - пліч, або людину взагалі не можна вважати віруючою.
Життя без істини – пекло
Якось я зустрів свого колишнього однокурсника. Ми несподівано зіткнулися на жвавій вулиці великого міста. Побачивши його, я чемно привітався, але без особливої теплоти. З цією людиною в мене були пов’язані не надто приємні спогади, хоч нагадувати йому про минуле я не збирався.  А ось його привітання, навпаки, було бурхливим, ніби він згадав про щось дуже добре.
Під час навчання в коледжі мій знайомий хизувався своїми багатими батьками. Він недбало поводився з грошима, витрачав усе, що йому надсилали. А ці суми були досить значними, особливо порівняно з тим, що мали ми, бідні студенти.
Він жив від вечірки до вечірки, доки не настав день, коли його відрахували з коледжу, бо навчанням він цікавився найменше. Власне, відтоді я його й не бачив.
Він у двох словах розповів мені про своє життя, і замість роздратування, яке я відчував щоразу при згадці про нього, я раптом відчув глибокий смуток. Тепер він зрозумів, що марно розтратив свої найкращі роки, проживши їх без мудрості. Як сказав Гарольд Кушнер, «найжахливіше пекло – це усвідомити, що ти міг стати повноцінною людиною, але вже пізно; що міг пережити досвід щасливого кохання, бути щедрим і вірним, контролювати свої інстинкти замість того, щоб вони володіли тобою, але так і не зробив цього».
Там само. С. 175.
Книга Еклезіаста сумна. Вона розповідає про досвід людини, котра мала все, але, доживши до похилого віку, усвідомила, що насправді не має нічого. Вона залишила осторонь найважливіше і наприкінці життєвого шляху відчувала себе самотньою, переживаючи тугу й сильне розчарування. Тому цей чоловік написав свою книгу, щоб молоді люди, які прийдуть після нього, не припустилися тих самих помилок.
Куди спрямоване твоє життя? Що ти робиш із тими можливостями, які відкриваються перед тобою? Яким ти хочеш залишитися в пам’яті тих, хто прийде після тебе?
На ці запитання можеш відповісти лише ти. Зрештою, єдина людина, для якої це важливо, – ти.
Думати про те, як служити
Що надає життю сенсу? Служіння.
Хто проводить дні, думаючи тільки про себе, рано чи пізно втрачає сенс існування. Люди, які намагаються послужити іншим, бачать красу життя.
Егоїзм – це свого роду втеча. Людина зосереджується на собі, тобто ходить по колу навколо свого «я». Натомість люди, котрі бажають служити іншим, повинні на якийсь час забути про своє життя, щоб звернути увагу на того, хто потребує допомоги.
Якось я почув інтерв’ю з одним молодим іспанським лікарем з міжнародної організації «Лікарі без кордонів». Члени цієї організації їдуть туди, де відбуваються воєнні дії, де виникають тяжкі соціальні проблеми, щоб безоплатно надавати там медичну допомогу.
Журналіст запитав того лікаря, чому він цим займається, чому не залишається на батьківщині, де можна спокійно заробляти гроші. Усміхнувшись, той відповів: «Бо допомагаючи іншим, сам стаєш щасливим. Щастя знайшов у служінні, я  в цьому переконався».
Цей юнак зрозумів те, що інші, подібно до Соломона, розуміють лише наприкінці життя.
Вислухаємо підсумок усього
Століттями деякі християни, керовані добрими намірами, помилялися, вважаючи, що розуму нічого робити на території віри, а вірі – на території розуму.
На сторінках цієї книги ми переконалися, що це хибна передумова.
«З’ясовувати, чому відбуваються землетруси або що провокує хвороби, – не зухвале вторгнення в справи Бога; це приклад того, як людина, створена за образом Божим, продовжує Божественний акт творіння, приводячи хаос  у порядок».
Гарольд Кушнер. Хто має потребу в Бозі? С. 19.
Справжній сенс життя ми знаходимо в універсальній істині, яка походить від Самого Бога. Людина, яка розуміє, що її розум обмежений, але не відчуває себе при цьому приниженою, зрештою здобуває мудрість.
Усвідомлюючи це, ми визнаємо, що є сфера Божественного та сфера земного. У першому випадку нам залишається відкласти пошук відповідей на потім, на момент, коли ми побачимо Бога віч - на - віч. А щодо «земних» питань, то про них ми можемо розмірковувати повсякденно. Щоб це здійснилося повною мірою, необхідно розуміти: Бог має керувати всіма нашими розумовими процесами. «Священність життя, священність любові й народження втрачаються, коли ми виключаємо Бога з рівняння».
Там само. С. 61.
Тому Соломон завершує свої міркування про людське існування такими словами: «Тож вислухай підсумок усього сказаного: Бійся Бога, і дотримуйся Його Заповідей, бо саме в цьому сутність справжньої людини» (Еккл. 12:13).
Хоч і наприкінці життя, але Соломон усе ж таки зрозумів, у чому полягає справжня мудрість. Не гнатися за тим, що  в одній пісні названо «la vida loca» («божевільне життя» – ісп.), а жити відповідно до задуму Бога, розуміючи, що, дотримуючись Його волі, ти робиш своє життя повноцінним і щасливим.
Запитання для роздумів
1. Що означає вислів «думати, щоб жити»?
2. Якими мають бути розваги?
3. Чому треба радіти життю і знаходити розумні розваги?
4. Чому жити без істини – це пекло?
5. Який зв’язок між повнотою життя і служінням?
6. Чого нас навчають останні слова Соломона?
Висновок
«Висновку доходиш, коли втомлюєшся думати». Автор невідомий
Я завжди усміхаюся, читаючи фразу, яку виніс в епіграф, але насправді вона містить певну частку істини. Ми доходимо якогось висновку не тому, що вже все обдумали й більше нічого додати. Ми просто висловили те, що мали намір сказати, але багато ще попереду.
У цій книзі ми говорили про те, що є різні способи застосування наших розумових здібностей, та неодноразово повторювали, що несемо відповідальність перед собою і перед Богом за те, як з ними поводимося.
Людина розумна, але це ще не гарантує правильного використання її розуму. Ми можемо припускатися вкрай нерозсудливих учинків, навіть маючи прекрасні розумові здібності або здобувши вищу освіту.
Можливо, імена Абдулла Білал та Ахмед Халіль ні про що вам не говорять. Обидва індійці жили у Великій Британії. Перший навіть народився в цій країні, працював лікарем. Другий був інженером, писав кандидатську дисертацію. Разом вони намагалися вчинити теракт в аеропорту Глазго. Ахмед помер від отриманих опіків, Абдулла залишок життя проведе у в’язниці. Дата 11 вересня 2001 року залишиться в пам’яті людства як дата одного з найдраматичніших моментів сучасної історії. Цього дня дев’ятнадцять терористів захопили чотири авіалайнери, два з яких направили на вежі - близнюки торгового центру в Нью - Йорку, третій – на будинок Пентагону. Четвертий упав, не досягнувши мети. Мало хто знає, що люди, котрі вчинили ці теракти, були досить заможними, мали високий соціальний статус, дехто навчався в найкращих університетах.
«Не залишай мудрості, і вона захищатиме тебе, –  люби її, і вона охоронятиме тебе».  (Притчі 4:6)
Однак, як бачимо, ніщо з перерахованого не забезпечує чистоти думок та безпомилковості дій людини.
Тому думка, що бідні люди не надто розумні, – хибний стереотип, і наведені вище приклади це підтверджують. Якщо дотримуватися такої ідеї, то в найменш розвинених країнах мали б жити лише терористи й безрозсудні люди, але історія свідчить про інше.
Здатність мислити пов’язана з прийняттям рішень, а це, безперечно, має на увазі дещо більше, ніж просте існування. Люди розуміють, що вони мають найвищий дар, який можуть застосовувати правильно чи неправильно.
Мені хотілося б, щоб ця книга спонукала вас правильно використовувати цей неймовірний Божий дар – здібність мислити. Різниця між людьми полягає в тому, як кожен з них розпоряджається своїми особливими, отриманими згори дарами.
Завдяки поєднанню розуму й уміння робити правильний вибір людина стає значно впевненішою в собі й щасливішою. А якщо на першому місці у своєму житті вона поставила благоговіння перед Богом, то таку людину з упевненістю можна назвати мудрою. Біблійний текст свідчить: «Початок мудрості – страх Господній; лише нерозумні нехтують мудрістю та повчанням» (Притчі 1:7). Якими ми хочемо бути: мудрими чи нерозумними? Вибір за нами.
Завжди треба пам’ятати, що мудрість – це дар Бога (див. Притчі 2:6); і Він дає його тому, хто вирішує в усьому дотримуватися Його волі.
Щастя не пов’язане з багатством. Автор книги Притчі каже: «Блаженна людина, яка осягнула мудрість і котра дійшла розуму» (Притчі 3:13). Розсудливість у тому, щоб ставити Бога на перше місце, робить людину мудрою: «Вона [мудрість] дорожча за перли, і нічого з бажаного тобою не зрівняється з нею» (Притчі 3:15).
Мудра людина задоволена тим, що її життя сповнене сенсу й радості. «Вона [мудрість] – дерево життя для всіх, хто її придбав, і хто зберігає її – щасливий» (Притчі 3:18). У цьому вся суть: триматися за мудрість.
Необхідно пам’ятати, що її можна втратити, як це сталося із Соломоном; можна перетворитися на нерозумного, який не тільки втратив здатність правильно мислити, а  й обманює себе, захоплюючись порожніми ілюзіями.
У дев’ятому розділі книги Притчі Соломон зазначає, що мудрість додає років життя. Можна жити без роздумів і мудрості, але таке життя не має сенсу: «Розумний іде дорогою життя вгору, щоб ухилитися від шеолу внизу» (Притчі 15:24).
Щоб розум вплинув на життя людини, треба любити роздуми, прагнути мудрості. Інакше життя згасає, охоплене безглуздою рутиною. Соломон розумів це, коли писав: «Не залишай мудрості, і вона захищатиме тебе, – люби її, і вона охоронятиме тебе» (Притчі 4:6). У похилому віці Соломон написав книгу Еклезіаста; на той час він усвідомив свої помилки. Цар розкаявся, але, на жаль, не зміг уникнути наслідків скоєних учинків. Задовго до цього він писав: «Мудрі успадкують славу, а нерозумні покриються ганьбою» (Притчі 3:35).
Необхідно використовувати роки юності, щоб розвинути в собі здібності, які допоможуть прожити життя мудро.
Багато молодих людей поводяться так, ніби їм узагалі не потрібно думати. Але якщо вони неправильно використовують свій природний розум, він починає деградувати.
Люди, які вирішують серйозно ставитися до розвитку свого розуму, ідуть шляхом мудрості. Натомість ті, хто відмовляється використовувати розум для осягнення волі великого Бога, Котрий створив нас для повноцінного життя, залишають єдиний правильний шлях, що веде до щастя. Ми не виконуємо Божого задуму щодо нас, коли живемо нерозумно.
Мислення – основна здібність людини. Вона дає нам змогу приймати правильні рішення, тому ми повинні берегти цей унікальний дар, який допомагає нам жити повноцінним життям.
Нехай Бог веде нас усіх до мудрості, яка перевершує людський розум.

вступ

Питання

ЗаПитання для роздумів:

* Догма, або догмат, – основне положення будь - якого вчення, прийняте в рамках цього вчення за істинне, без вимоги доказу (прим. редактора).

** Демократія (гр. влада народу) – політична система, в основі якої лежить метод колективного прийняття рішень (прим. редактора).

Зміст
Подяка	4
Вступ	4
Дивовижний орган	7
Анатомія чуда	8
Найкращі зусилля	10
Джерело життя	11
Як це здійснити?	11
Здоровий дух – у здоровому тілі	13
Запитання для роздумів	14
Велике зло нашого часу	15
Наукові погляди під питанням	16
Нерозсудливість як спосіб життя	17
Розум, що тікає від розсудливості 	19
Раціоналізація як поведінка	20
Запрошення Бога	21
Запитання для роздумів	22
Мислення – не автоматичний процес23
Обов’язок думати	23
Краса мислення	24
Критичний аналіз, а не критиканство	26
Виховання мислення	26
Потреба в істині	27
Думати разом	28
Істина не в полеміці	30
Запитання для роздумів	32
Закон причини й наслідку	33
Їжа для розуму	33
Мислення і світогляд	35
Нейтралітет неможливий	35
Свобода і право думати	36
Вертикальне мислення	36
Латеральне мислення	37
Запитання для роздумів	41
Істинний інтелект	42
Небезпека релятивізму	43
Тиранія більшості	44
Істина і погляди	45
Розбіжності в думках	47
Не обмежуючись поверховим	48
Запитання для роздумів	49
Мудрість і самовпевненість	50
Істинно мудра людина	50
Взаємозв’язок розуму й етичних норм	50
Небезпека суб’єктивізму	51
Небезпека об’єктивізму	52
Необхідність балансу	52
Прокляття інтелектуальної авторитарності	54
Нерозумний відкидає Бога	55
Істинна мудрість	56
Схильність виправдовуватися	56
Думай і приймай рішення	57
Запитання для роздумів	59
Віра і розум	60
Віра	60
Невірство	61
Сумніви	62
Скептицизм	63
Небезпека догматизму	64
Не плутай віру з емоціями	64
Гармонія між вірою і розумом	66
Віра, яка не заперечує розум	67
Запитання для роздумів	69
Цінуй у житті головне	70
Планування життя	71
Думати – означає діяти	72
Уміння сказати «ні»	74
У яких випадках слід сказати «ні»:	75
Плідне дозвілля	75
Думати – це задоволення	77
Запитання для роздумів	79
Добре сміється той, хто сміється останнім80
Довіритися випадковості?	81
Для роздумів потрібен погляд на відстані	81
Майбутнє молодих	82
У чому ж різниця між переможцями й переможеними?83
Звичка думати	84
Аналізувати, хто ми	86
Розсудливість	86
Запитання для роздумів	88
Вислухаємо підсумок усього	89
Думати, щоб жити	89
Розваги і розсудливість	90
Чинник гріха	93
Життя без істини – пекло	94
Думати про те, як служити	95
Вислухаємо підсумок усього	96
Запитання для роздумів	98
Висновок	99

Зміст

Для нотаток

Директор видавництва В. Кулага
Головний редактор І. Джердж
Переклад Я. Хорошко
Редагування Л. Качмар
Коректор І. Джердж
Комп'ютерна верстка та ілюстрації О. Черневич
Відповідальна за друк Т. Грицюк
Формат 84х60’/16. Папір офсетний. Друк офсетний.
Підписано до друку  29.02.2024. Гарнітура Segoe UI.
Наклад 3 000 прим.
Свідоцтво: серія ДК №787 від 28.01.2002 р.
Видавництво «Джерело життя»,
04052, м. Київ, вул. Лук’янівська, 9/10-А
тел. +38 (099) 45-595-45,
e-mail: dzherelo@ukr.net
bookson.com.ua