Ігор Корещук
ДЕКАЛОГ:
чи скасував
Христос Закон?

Київ 2018

ББК 86.376
У 13
Iгор Корещук
Декалог: чи скасував Христос Закон?  — К.:
Джерело життя, 2018 — 256 с.
ББК 86.376
© 2018, видавництво «Джерело життя»

Цю книгу я присвячую
одному з найперших моїх наставників, служителеві
Миколі Афанасійовичу Маляру та його сім’ї  з подякою
за прищеплену любов до людей, а також
скрупульозність у виборі біблійної термінології.
Подяки
Висловлюю щиру подяку
видавництву «Джерело життя»
за можливість видання цієї книжки,
богословському експертові Ользі Стасюк,
а також секретареві-референту
Лілії Степанюк за набір тексту
У книзі використані такі  українські переклади Біблії:
1. П. Куліша, І. Пулюя, І. Нечуя-Левицького (1903).
2. І. Огієнка (1962).
3. І. Хоменка (1963).
4. О. Гижі (2006).
5. Р. Турконяка (2011).
Умовні скорочення:
див. – дивіться;
див. ще – дивіться ще;
пор. – порівняйте;
чит. – читайте.
Пролог
Чи доводилося вам комусь говорити: «Та не будь ти законником!»? Що ви мали на увазі? А може, хтось звинувачував у законництві вас? Упродовж цього дослідження, спираючись на Святе Письмо, ми намагатимемося відповісти на низку вкрай важливих запитань. З’ясуємо, що означає згідно з Біблією бути законником; як ставився до Закону наш Господь і Спаситель Ісус Христос; чи не обмежує Закон нашу свободу в Христі; чи усувають дві заповіді, проголошені Христом, Десять Заповідей; і взагалі, чи так важливо дотримуватися Божого Закону, якщо ми спасаємося благодаттю.
Розділ 1
АПОЛОГІЯ  БІБЛІЙНОЇ ІСТИНИ
Існує чимало тем Святого Письма, котрі викликають палкі дискусії в християнському світі. Ми не уникаємо їх, тому продовжимо розпочату серію апологетичних тем під загальним заголовком «Справжня істина».
Грецьке слово «аполоґі́а» означає захист. У християнському богослов’ї – це захист біблійного вчення від єресей та відхилень від біблійної істини.
Можливо, когось непокоїть думка: «А чи варто взагалі захищати вчення Всемогутнього Бога?». На це запитання християни дають неоднозначну відповідь.  Є ті, хто стверджує: «Не потрібно захищати ні Бога, ні Його вчення. Адже Він Сам спроможний відповісти за Себе! Сильніший має захищати слабшого, а не навпаки; хіба ми сильніші за Бога?»
Деякі ж віруючі переконані, що без них християнське вчення занепаде, тому вважають своїм обов’язком дати відсіч кожному, чий світогляд відрізняється від їхнього. Інші розуміють, що захищати потрібно, але не знають, як це робити найкраще, тому досить часто просто мовчать. Яка ж позиція правильна?
Ставлення до апологетики
У ставленні до апології біблійної науки в християнському середовищі існують серйозні крайнощі:
• Байдужість до захисту християнського вчення. Хоч людські напади на біблійне вчення ображають деяких християн, проте вони, на противагу апостолові Павлу, не «обурюються» духом (див. Дії 17:16) і не мають ревності за Господом. Багатьох християн опановує дух безпечності та псевдотолерантності. Їхнє гасло: «Живи сам і дай іншому жити». Однак за цією фальшивою толерантністю може приховуватися проста байдужість до вічної долі іншої  людини.
• Заперечення необхідності аргументів. З іншого боку, деякі християни, відстоюючи свою позицію, відкидають необхідність логічних доказів та обґрунтувань. Вони стверджують: «Якщо ми керуємося вірою, то жодних аргументів і фактів нам не потрібно!» У такому разі сенс їхньої віри полягає в тому, аби дотримуватися власної позиції, покладаючись лише на внутрішні відчуття всупереч здоровому глузду. Тобто чим ірраціональніша їхня віра, тим «духовнішими» вони себе вважають. Чи не такою була віра поборників  теорії плоскої Землі?
Утім, Божі відкриття сповнені глибокого змісту, це – осередок мудрості. Господь не очікує від людей сліпої віри, а натомість запрошує: «Прийдіть і розсудимо» (Ісаї 1:18; тут і далі в текстах і цитатах – курсив  автора). Ужите в цьому тексті єврейське слово «яка́х» означає сперечатися в суді, виправдовуватися.
До того ж Сам Спаситель Христос у Матв. 22:37 згадує старозавітну заповідь, указуючи, що любити Бога потрібно всім єством: усім серцем, душею та розумом. Давньогрецьке слово «діа́нойя» означає розуміння, свідомість, думки, погляди, спосіб мислення, задуми й наміри. Тобто релігія Христа не ігнорує інтелект людини, а навпаки, полонить усяку думку на послух Христові (див. 2 Кор. 10:5).
У Святому Письмі справді є глибинні Божі таємниці, прагнучи розкрити котрі, людина піддається спокусі щось домислювати та впадати в єресі. Проте безперечно, що Біблія містить Господні відкриття, котрими ми й наші діти повинні скористатися. Ми не маємо права бути духовними невігласами щодо істин, відкритих Самим Богом. Чимало християн навіть не здогадується, якими неймовірними інтелектуальними ресурсами володіє християнство! Ось чому неможливо проігнорувати апологетику: навіть на особистісному рівні вона сприяє глибокому дослідженню Слова Божого, а тому й глибшому духовному досвіду.
Писання про необхідність апологетики. Що нам радить у Своєму Слові Автор Святого Письма? «А Господа ж Христа святіть у ваших серцях, готові завжди будьте до відповіді кожному, хто питає вас про вашу надію» (1 Петра 3:15). Вислів «до відповіді» мовою оригіналу звучить як «апологі́а». Це слово, котре раніше вживалося в судовій практиці, згадується в Новому Завіті 8 разів і означає захист, виправдання, промова на захист чогось.
В одному із сучасних російських перекладів Нового Завіту так і написано: «Святите Христа как Господа в сердцах ваших, всегда готовые к защите перед всяким, кто требует у вас объяснения вашей надежды»  (1 Петра 3:15).
Христос – Великий Апологет. Сам Спаситель Ісус ревно захищав істинне біблійне вчення від хибних тлумачень. Наприклад: «Горе вам, вожді сліпі, котрі запевняють: Якщо хтось присягнеться храмом, то нічого; а якщо хтось присягнеться золотом храму, за ним буде провина. Нерозумні та сліпі! Що більше: золото чи храм, котрий освячує золото? Також: Якщо хтось присягнеться жертовником, то нічого; а якщо присягнеться тим даром, котрий на ньому, той завинив. Нерозумні і сліпі! Що більше: дар чи жертовник, що освячує дара? Отож, той, хто присягається жертовником, присягається ним і всім тим, що на ньому. І той, що присягається храмом, присягається ним і Тим, що живе в ньому. І той, що присягається небом, присягається престолом Божим і Тим, Хто сидить на ньому» (Матв. 23:16-22; див. також Нагірну проповідь у Матв. 5-7).
Тож апологетика як біблійна наука має право на існування, і захист біблійного вчення продиктований не людською примхою, а Словом Божим, прикладом Самого Господа та історичною необхідністю.
Історія християнства і апологетика
Зовнішня апологія. В історії християнської Церкви були певні історичні періоди: апостольський  (I ст. н. е.); період мужів апостольських (ІІ ст. н. е.), тобто учнів апостолів Христа; і так званий період апологетів. Найвідоміший з них Юстин Мученик. Апологети ранньої Церкви захищали новонароджену християнську віру від панівної язичницької філософії. Це була зовнішня апологія.
Починаючи з XVIII ст. знову постала необхідність у захисті біблійного вчення від зовнішніх атеїстичних та секулярних викликів, які спалахнули в Європі, а згодом у XX ст. охопили й республіки колишнього Радянського Союзу. Утім, коли ворог нападає ззовні, це ще більше об’єднує та згуртовує Церкву всередині.
Внутрішня апологія. А що робити, коли ворог людських душ діє всередині Церкви? Апостол Павло пророкував про такі дії великого архіобманщика: «Бо я знаю це, що по моїм відході прийдуть до вас хижі вовки, які не щадитимуть отари, і з вас самих постануть мужі, що говоритимуть спотворене, щоб відтягти учнів слідом за собою» (Дiї 20:29, 30). Про це застерігав і апостол Петро: «А були й неправдиві пророки в народі, як і між вами будуть неправдиві вчителі, які внесуть єресі погибелі й відречуться того Владики, що їх викупив, наводячи на себе швидку погибель»  (2 Петра 2:1).
Це пророцтво почало здійснюватися, коли на зміну першому апостольському поколінню прийшли вихідці з язичництва, котрі не були знайомі з Господом віч-на-віч. У Церкву почали вкрадатися фальшиві вчення та згубні єресі. Проте серед живих залишався ще апостол Іван… Саме в цей час він і написав своє Євангеліє, котре можна назвати одним із перших апологетичних творів Нового Завіту, оскільки в ньому апостол захищає Божественний статус Ісуса Христа.
Це, очевидно, найкраща відповідь на запитання: «Навіщо було писати Іванові ще одне Євангеліє, якщо вже існувало три життєписи Ісуса Христа?».
І сьогодні вкрай необхідна внутрішня «аполоґі́а» –  захист від єресей усередині християнської сім’ї. У Святому Євангелії ми читаємо Господній заклик:  «Я визнав за необхідне написати вам, благаючи, щоб ви боролися за віру, раз передану святим» (Юди 3).
Більше того, сучасні християни мають бути як будівничі єрусалимських стін за часів Неемії, котрі однією рукою тримали списа від зовнішніх ворогів, а іншою будували мур Єрусалима (див. Неем. 4:17). Нинішня Церква має дбати як про внутрішнє утвердження Церкви та її вчення, так і про захист від нападів зовнішніх ворогів.
Рекомендації для сучасних апологетів
Чимало християн щиро зізнається: «Ми б раді захищати біблійне вчення, але не знаємо, як це робити вміло, щоб не зашкодити Божій справі». Ось деякі рекомендації щодо апологетичних дискусій.
Необхідно зважати на віру та щирість переконань опонента. У діалозі або словесній полеміці зі співрозмовником це вкрай важливо. Слід мати на увазі, що навіть та людина, котра висловлює найабсурдніший погляд, може бути цілком щирою у своїх переконаннях.
Наш опонент має відчути, що ми його любимо. Якщо наш співрозмовник дійде висновку, що він для нас, немов для рекламного агента, – просто об’єкт зиску, чергова жертва словесних маніпуляцій, то наша «апологія» приречена… Не варто розпочинати дискусію, доки ми на колінах не вблагали Господа про дар безумовної любові до інших. Людям властиво прислухатися до думки тих, хто їх любить і кого полюбили вони. Не існує іншого ефективнішого шляху переконання, ніж цей. Кажуть, можна виграти дебати, але втратити друга. Тому біблійний фахівець-апологет апостол Павло, котрий проповідував і переконував язичників по всій Європі та Азії, засновуючи там десятки християнських громад, відкриває секрет успіху, кажучи: «…Щоб ми були правдомовними в любові…» (Ефес. 4:15).
Зберігаймо самовладання та душевний мир. Якщо щоразу, коли ми вступаємо в боротьбу за віру, нас охоплюють почуття обурення та люті, краще не боротися взагалі, аж доки ми не дозволимо Богові подарувати нам внутрішній спокій. У глибині серця ми переконані, що істина й факти на нашому боці, тому маємо залишатися не лише спокійними і врівноваженими, а й доброзичливими в кожному своєму слові. Спостерігачі, якщо такі знайдуться, оцінюватимуть силу нашого аргументу на підставі того, наскільки переконливо-спокійною є наша промова, навіть якщо той, з ким ми дискутуємо, не особливо добирає слова. Боже Слово радить: «Слузі ж Господньому слід бути не сварливим, а до всіх привітним, здібним навчати, терпеливим, лагідно картаючим тих, що спротивляються; може, Бог дасть їм колись покаяння, щоб вони спізнали правду і виплуталися з тенет диявола, який схопив їх у полон – виконувати його волю» (2 Тим. 2:24-26).
Уникаймо категоричних висловів. Звичайно, в окремих ситуаціях, коли істина є очевидною, вони бувають доречні, проте така необхідність виникає нечасто. Нам рідко доводиться стояти на умовній горі Кармел, як пророк Ілля. Тому краще бути мудрими й обережними, висловлюючи твердження, у яких ви не цілком упевнені. «Ми повинні все спокійно обмірковувати й трудитися без гарячковості… Знайдуться люди, які легко роздратовуються, підхоплюють необережні вислови й своїми різкими словами викликають занепокоєння… Уникайте недоречних слів і заяв. Бог бажає, щоб ми діяли спокійно, розсудливо, добираючи слова згідно з чистою істиною для теперішнього часу, котра має бути представлена, наскільки це можливо, вільною від зайвих емоцій, але урочисто та глибоко» (Е. Уайт. Свідчення для проповідників, с. 227, 228).
Необхідна максимальна серйозність. У жодному разі не висміюйте й не принижуйте інших. Потрібно дати зрозуміти, що ми відстоюємо свої релігійні погляди не тому, що схильні до суперечок чи бажаємо показати свою вищість, а лише тому, що глибоко переконані: принципи, яких ми дотримуємося, важливі для спасіння.
Звертаймося не лише до розуму, а й до серця співрозмовника. Одне діло – переконати людину, і зовсім інше – запалити в її серці іскру віри й бажання підкоритися істині, котру ми проповідуємо. Якщо ми бажаємо вселити в серце співрозмовника глибоку переконаність у правоті біблійної істини, якої ми дотримуємося, важливо не лише те, що ми говоримо, але й те, як ми це робимо. Під час дискусії нам потрібно перейти від викладу простих фактів і свідчень до наступного етапу – зіставлення цих фактів із внутрішнім світом слухача та його вічною долею. Щоб справді допомогти людині, нам потрібно не просто відповісти на всі запитання, так щоб їй не було чого сказати й заперечити. Наша кінцева мета – не перемогти в дискусії, а привести співрозмовника до сприйняття істини на практичному рівні.
Радячи захищати віру, тобто бути апологетами, апостол Петро уточнює, як ми це повинні робити: «Однак, зі скромністю та острахом, маючи добру совість, щоб, власне, тоді, коли вас обмовляють, були осоромлені ті, які вчиняють наклепи на вашу добру в Христі поведінку» (1 Петра 3:16).
Необхідно дати час висловитися обом сторонам. Якщо ми бажаємо не просто дискутувати на духовну тему, а досягнути Божої мети щодо нашого співрозмовника, одним із найкращих методів є рівноцінний діалог. Щоб не превалювáли лише монологи, потрібно надати змогу кожній стороні по черзі обґрунтовувати свою позицію впродовж 10 хвилин. Дуже корисно в розмові торкатися контексту досліджуваних віршів, вузького та широкого, і розглядати питання з різних позицій.
Й особливо важливо: не слід дозволяти ні собі, ні опонентові перескакувати з одного місця Святого Письма на інше, доки не буде пояснене попереднє. Інакше дебати будуть досить тривалими й безрезультатними.
Уникайте суперечки заради суперечки. У суперечці не народжується істина, а лише сварка. Є непринципові питання, що цікавлять любителів словесних баталій, єдиною метою котрих є просто посперечатися. Євангеліє радить нам: «А від… безглуздих питань ухиляйся: сам бо знаєш, що вони породжують сварки» (2 Тим. 2:23).
Не вдавайтеся до поверхових доказів та аргументів. Давати поверхові відповіді на серйозні запитання, не думаючи про подальшу долю того, хто їх поставив, –  злочин перед Господом. Так само використовувати дешеві та спекулятивні прийоми, щоб довести величну й святу істину, не є Божою волею. Необхідно заглибитися в суть запитання й відповісти на нього чесно або відверто зізнатися, що зараз не готові дати відповідь, оскільки повинні провести додаткові  дослідження.
Покірне усвідомлення власної скромної ролі. У своїй гордині ми можемо впасти в іншу крайність: пишатися власними незаперечними аргументами як усесильного апологета-всезнавця. Ця позиція надзвичайно згубна. У такому разі апологет претендує на місце, котре належить не йому, а Святому Духові. Саме Він – третя Особа Божества – був посланий у цей світ після вознесіння Христа, і Саме Його місія – відкрити людині біблійну істину та привести її до єднання з Господом (див. Івана 16:8-13). А нам у цій справі належить скромна роль – бути Божими інструментами та свідками, щоб закликати: «Примиріться з Богом!»  (2 Кор. 5:20).
Висновки
Бог запрошує кожного з нас, любі християни, протидіяти лавині лжевчень, якими сатана бажає заполонити Божу Церкву. Ми повинні стати в проломі. У книзі Єзекіїля записані слова Господа: «Я шукав між ними кого-небудь, що вимурував би мур та став переді Мною в проломині за цю землю» (Єзек. 22:30). Бог продовжує ці пошуки й сьогодні. Щиросердо молімося про людей заступницькою молитвою – і Бог подарує нам потрібні слова та щиру любов. Нехай нашим гаслом стануть закличні слова апостола Павла: «Дотримуйся взірця розважливого вчення… з вірою і любов’ю у Христі Ісусі» (2 Тим. 1:13). Нехай у нашому свідченні про Господа об’єднаються чисте біблійне вчення, сильна Ісусова віра, що живе в нас, та безумовна Божа любов до тих, хто засліплений оманою лжевчень. Пам’ятаймо, що наша безпека не у відсутності протидії, а в щоденній присутності в нашому житті великого Бога!
Розділ 2
ПОСЛУХ ЗАКОНОВІ  ЧИ ЗАКОННИЦТВО?
Хтось підрахував, що у світі налічується 35 мільйонів різних законів, а хтось пожартував, що людині, котра зголоситься вивчити всі ці закони, не залишиться часу, щоб їх порушувати. Утім, китайський мудрець Лао-Цзи зауважив: «Коли множаться закони й накази, зростає кількість шахраїв і  розбійників».
У різних країнах ставлення до законів неоднозначне, і діють вони, на жаль, не всюди.
Чимало людей взагалі вважає, що закони для того й існують, аби їх якимось чином оминути. І в цьому винні не лише виконавці, а й законодавці. Французький філософ Шарль Монтеск’є колись писав: «Даремні закони послаблюють дію законів необхідних». І, як наслідок, люди часто збентежені та спантеличені, не знаючи, як діяти та що обирати.
Тож не дивно, що й ставлення християн до Закону Божого неоднозначне. Деякі віруючі вважають, що Божа людина і Божий Закон неподільні, тобто благочестя передбачає послух Законові. Інші християни стверджують, що вони насолоджуються благодаттю, а не Законом. Чи сумісні ці поняття? Чи можна говорити про їхню взаємодію, баланс і гармонію?
Щоб знайти істину в цих питаннях, потрібно спочатку розглянути сутність і призначення Закону та на підставі Євангелія визначити, чи існує різниця між послухом Законові та законництвом?
Сутність і призначення законів
На перший погляд здається: скільки людей, стільки й законів. Часом можна почути самовпевнене: «Я сам собі закон!». Проте цей вислів безпідставний, оскільки на формування внутрішніх принципів людини неодмінно впливають певні зовнішні чинники:
• Закони сім’ї. Родинні традиції передаються з покоління в покоління й формують цінності дитини з колиски.
• Закони організації чи об’єднання. Їхнє призначення – регулювати стосунки людей у тій чи іншій виробничій сфері.
• Територіальні закони (закони конкретної місцевості та краю).
• Державні закони. Вони покликані сприяти благоустрою суспільства і протидіяти злу.
Без сумніву, людські закони можуть містити суперечності, наприклад, одна стаття закону може не узгоджуватися з іншою, особливо якщо порівнювати закони різних країн. Інколи трапляється, що злочинець утікає до іншої країни чи штату, шукаючи лояльніших законів щодо скоєного правопорушення. Зрештою, не секрет, що поява деяких законів спричинена лобіюванням чиїхось інтересів. Ці постанови можуть бути занадто суворими, адже, як правило, за сутністю своєю закон відображає особистість законодавця та систему, у якій він затверджується.
Порушення державних законів передбачає покарання з метою: (1) виправити особу; (2) запобігти її подальшим злочинам; (3) ізолювати порушника, захистивши суспільство; (4) слугувати попередженням (профілактикою) для потенційних порушників.
Крім офіційних законів, існують і неофіційні, яких також дотримуються. Як зазначив Сенека: «Деякі неписані закони дієвіші за всі писані». Та навіть якщо закони написані з найшляхетнішою метою, то все одно вони недосконалі. Мотиви законодавців можуть бути чистими, проте людський розум обмежений, тому деякі постанови згодом потребують  поправок.
Відомі ще Всесвітні закони. Вони діють незалежно від кордонів країн по всій Землі. Наприклад, закон причини та наслідку. Стисло його можна сформулювати так: «Кожний наслідок є результатом кількісно та якісно більшої причини». Можливі й інші формулювання цього закону. Наприклад: «Будь-яке явище має більше джерело, ніж саме явище» або: «Причина завжди більша за наслідок». Відповідно до цього закону першопричина моральних та духовних цінностей сама повинна бути моральною та духовною. Згідно із цим законом, теологія пропонує такий постулат: «Творіння (як наслідок) передбачає наявність величного Творця (більшої  причини)».
Вищий моральний Закон
Основним законодавчим документом будь-якої держави є Конституція, їй підпорядковується решта постанов і законів. Костянтин Кушнер писав: «Де порушують Конституцію, там жодні закони не діють, крім одного – закону джунглів».
Проте чимало людей визнає той факт, що й сама державна Конституція має бути підпорядкована якомусь вищому Законові, інакше вона відображатиме з кожним поколінням дедалі більш деградовані моральні цінності суспільства.
Який із вищезгаданих законів можна назвати цим «вищим законом»? Давньоримський оратор Цицерон стверджував: «Благо народу – це вищий закон», бо в разі суперечностей законів котрий із них стане Третейським суддею для остаточного розв’язання проблем? Хтось вищим називає закон сумління, який виправляє недоліки законодавства. Адже можна бути поганою людиною, не порушуючи жодного писаного закону. Хоч закон сумління й запобігає багатьом злочинам, утім, часто совість стає хибним орієнтиром, відображаючи лише розбещені смаки зіпсутого серця та суспільства. Тому саме сумління не може бути найвищим орієнтиром.
Тож ми приходимо до того Закону, який стоїть над людською совістю і є її вищим суддею. Ним може бути лише Закон Творця – Божий Закон. Це найвищий критерій, еталон і мірило всіх інших законів.
Сенека підкреслив унікальну особливість законів: «Закон повинен бути коротким, щоб його легко могли запам’ятати навіть недосвідчені люди». Божий Закон якнайкраще відповідає цій вимозі. Господь дав коротких Десять Заповідей, які навіть названі десятислів’ям: «…І записав на скрижалях слова Завіту, десять слів» (Вих. 34:28). Цими десятьма словами охоплено моральні аспекти всього життя людини.
Одне з основних призначень Божого Закону – забезпечити взаємовідносини приязні та любові між Богом і Його творінням (див. П. Зак. 7:6-8; 14:2). Без Закону такі взаємини неможливі, бо саме Закон Божий є мірилом гармонійних взаємовідносин. Відомий англійський драматург та поет XVI ст. Уїльям Шекспір писав: «Сутність істинного закону – людинолюбство».
Послух Законові – це законництво?
Давнє латинське прислів’я каже: «Зберігай закон – і закон збереже тебе». Однак дехто може заперечити: «Хіба послух Законові не є законництвом, яке так засуджують Євангеліє та новозавітне вчення?» Передусім потрібно з’ясувати, чи ідентичні поняття – «послух Законові» та «законництво».
Приклад Христового життя. У Новому Завіті читаємо: «Якщо будете ви зберігати Мої заповіді, то в любові Моїй перебуватимете, як і Я зберіг Заповіді Свого Отця, і перебуваю в любові Його» (Iвана 15:10); «Хоч Він і Син, проте навчився послуху від того, що потерпів. Удосконалившись, Він став причиною вічного спасіння всіх, хто Йому слухняний» (Євр. 5:8, 9).  Господь Ісус Христос схвалює послух заповідям. Слухняний Законові, Він подав християнам  приклад.
За шість століть до втілення Христа євангеліст Старого Завіту Ісая пророкував про Месію: «Ось Мій Слуга, якого Я підтримую, Мій вибраний, Якого вподобало Моє серце. Я поклав на Нього Дух Мій: Він сповістить народам правду. Він не буде кричати, ані вигукувати, і голосу Свого на вулиці не дасть почути. Надломленої очеретини не доламає; льону, що куриться, Він не погасить; оповістить ретельно правду» (Ісаї 42:1-3). У цьому ж розділі про місію Христа далі сказано: «Господь зволив, заради Своєї правди, звеличити й прославити Закон Свій» (в. 21). Життя Ісуса Христа, Його вчення, зокрема сформульоване в Нагірній проповіді (чит. Матв. 5-7), воістину були виконанням цих месіанських пророцтв; Він звеличив і прославив Божий Закон.
Єдність волі Отця та Сина. Деякі богослови помилково розмежовують волю Отця та волю Сина. Вони стверджують, що Отець виявив Свою волю в Старому Завіті, давши Божий Закон, але в нас, християн, є «нова» воля – воля Сина, відкрита в Нагірній проповіді.
Ось лише кілька євангельських текстів, які спростовують цю думку: «Не кожен, хто каже до Мене: Господи, Господи! увійде в Царство Небесне, але той, хто виконує волю Мого Отця, що на небі. Багато хто скажуть Мені того дня: Господи, Господи, хіба ми не Ім’ям Твоїм пророкували, хіба не Ім’ям Твоїм демонів ми виганяли, або не Ім’ям Твоїм чуда великі творили? І їм оголошу Я тоді: Я ніколи не знав вас... Відійдіть від Мене, хто чинить беззаконня!» (Матв. 7:21-23). «Бо хто виконує волю мого Отця, що на небі, той мій брат, сестра і мати» (Матв. 12:50). Ужите в останньому тексті гр. слово «поіе́о» перекладається як виконувати, творити. Ісус проголосив дотримання волі Свого Отця умовою спасіння та успадкування Небесного Царства. Це слово вживається 568 (!) разів у 514 текстах Нового Завіту.
Хто протиставляє волю Отця і Сина, не враховує кількох важливих принципів:
• Цілісність Старого та Нового Завітів. За свідченням апостола Павла: «Усе Писання Богом натхненне» (2 Тим. 3:16), а апостол Петро об’єднує Писання Старого та Нового Завітів: «Щоб ви згадали слова, що їх раніше сказали святі пророки, і заповідь Господа й Спасителя, передану вашими апостолами» (2 Петра 3:2).
• Присутність Христа в Старому Завіті. Християни, котрі розмежовують Старий і Новий Завіти ігнорують очевидний факт, що безліч діянь і Законів Старого Завіту – це не лише діяння Отця, а й Сина, Котрий є незмінним Богом (див. Якова 1:17; 1 Кор. 10:4, 9; Вих. 23:20, 21).
• Присутність Отця в Новому Завіті. Діяння Христа в Новому Завіті – це здійснення волі незмінного Бога Отця. Усе життя Сина – це втілення волі Отця: «Отож, сказав їм Ісус: Коли підіймете Сина Людського, тоді збагнете, що це Я і що від Себе нічого не роблю, а тільки як навчив Мене Мій Отець, – те й говорю» (Івана 8:28).
Учення Христа за своєю суттю не відрізняється  від старозавітного, оскільки Христос говорив: «Моє вчення – не Моє, але Того, Хто послав Мене» (Івана 7:16). Заповіді Христа – це заповіді незмінного Отця, що ведуть до вічного життя: «Бо не від Себе Я говорив, а Отець, Який послав Мене, – це Він дав Мені заповідь, що маю сказати і що говорити. І знаю, що Його заповідь – це вічне життя. Що Я кажу, то так кажу, як сказав Мені Отець» (Івана 12:49, 50). Отож Ісус неодноразово зауважував, що заповіді, промовлені Ним на землі, – це заповіді від Отця (див. ще Івана 5:19, 26;  14:24).
Тому можна дійти абсолютно неправильних висновків: Якщо виконуєш заповіді Сина, ти – істинний християнин і живеш по благодаті, а коли дотримуєшся заповідей Отця, ти – законник, позбавлений Божої благодаті. Але в Писанні немає такого розмежування!
• Погляд апостолів на послух Законові. Варто зауважити, що не лише Христос, а й апостоли проголошували необхідність послуху Божим  Заповідям.
• Думка апостола Якова. Яків пише: «Будьте ж виконавцями слова, а не тільки слухачами, що ошукують самі себе… Бо хто ввесь закон збереже, а згрішить в одному, той став винним у всьому» (Якова 1:22; 2:10).
• Учення апостола Павла. Апостол Павло, якому деякі християни приписують зневажливе ставлення до Закону, навпаки, наголошує у своїх посланнях на важливості послуху Божим Заповідям. Апостол згадує про порушення щонайменше п’яти заповідей Декалога, застерігаючи, що такі люди Божого Царства успадкувати не зможуть: «Або чи не знаєте, що неправедні не будуть спадкоємцями Божого Царства? Не ошукуйте себе: ні розпусники, ні ідолослужителі, ні перелюбники, ні блудники, ні мужоложники, ні злодії, ні скупарі, ні п’яниці, ні злоріки, ні розбійники Божого Царства не успадкують» (1 Кор. 6:9, 10). Павло згадує також і про п’яту заповідь: «Шануй свого батька та матір це перша заповідь з обітницею, щоб добре велося тобі, і щоб ти був на землі довголітній!» (Ефес. 6:2, 3). І узагальнює: «Обрізання ніщо, і ніщо необрізання, а важливе дотримування Божих заповідей» (1 Кор. 7:19).
• Погляд апостола Івана. Улюблений учень Ісуса Христа говорив: «А що ми пізнали Його, пізнаємо це з того, коли заповіді Його додержуємо. Хто говорить: Пізнав я Його, але не додержує Його заповідей, той неправдомовець, і немає в нім правди! А хто додержує Його слово, у тому Божа любов справді вдосконалилась. Із того ми пізнаємо, що в Нім пробуваємо»  (1 Iвана 2:3-5).
Апостол стверджує, що є поняття минущі, а є вічні: «Світ минає і його хтивість; а хто чинить Божу волю, існує вічно» (1 Івана 2:17). Він навіть ставить Божу відповідь на наші молитви в залежність від того, чи зберігаємо ми Його заповіді: «І чого тільки попросимо, одержимо від Нього [Бога], бо зберігаємо Його заповіді і чинимо те, що Йому любе» (1 Івана 3:22). Апостол указує, яким саме чином ми можемо виявити любов до Бога: «Це бо любов до Бога: берегти Його заповіді. А заповіді Його не тяжкі» (1 Івана 5:3). Спасенні всіх віків, зокрема й останнього часу, матимуть щонайменше три характерні особливості, про котрі Іван згадує у своїй книзі Об’явлення: «Тут терпеливість святих, що додержують заповіді Божі та Ісусову віру!» (Об’явл. 14:12).
• Сутність послуху. На підставі вищезгаданих уривків Євангелія та апостольських послань, з огляду на слова Самого Христа та свідчень апостолів, ми можемо бути цілком упевненими, що послух Богові та Його Законові схвалюється в Новому Завіті. Бо послух – це не засіб отримання спасіння, а незаперечний доказ того, що Божа благодать діє вірою в житті християнина, викликаючи вдячність за вже отримане спасіння. Самовпевнене словесне свідчення людини про свою віру – малозначуще, оскільки правдиве свідчення походить від Святого Духа, Котрого «Бог дав тим, хто слухняний Йому» (Дiї 5:32). Правдивий послух може виявлятися лише там, де діє Дух Святий, звершуючи в людині діла послуху моральному Законові. Християнин вірою робить ці вчинки тільки тому, що Дух Божий діє через його навернене життя, сповнене благодаті.
• Відмінність між послухом Законові та законництвом. Якщо ж Євангеліє схвалює послух Законові й однозначно засуджує законництво, у чому ж тоді різниця між ними?
По-перше, коли християнин слухняний Богові та Його Законові, оскільки вже спасенний благодаттю Христа й не може чинити гріх, бо відроджений Духом Святим, – це одна справа. А коли християнин вірить у спасіння та оправдання через власні діла Закону й самотужки намагається виконати всі приписи та постанови Божі, сподіваючись у такий спосіб «заробити» вічне життя, – це вже законництво. Між цими поняттями дуже тонка межа, яку легко переступити. У першому випадку спасіння – первинна дія, а послух Законові – наслідок. А в другому – первинним є намагання виконати Закон, а вже наслідок – отримання  спасіння.
Досягнення спасіння власними ділами – це не ідея Старого Завіту! Вона стала особливо популярною в міжзавітний період у юдаїзмі. Усвідомивши, що всі біди, зокрема й Вавилонський полон, були наслідком відступлення від Божого Закону, юдейські духовні лідери розробили детальні дріб’язкові правила*, дотримання котрих, на їхню думку, мало гарантувати прихильність Господа.
Слово «законництво» не вживається в Біблії. Цей термін використовують християни для опису доктринальної позиції, яка наголошує на системі правил і норм як засобі досягнення спасіння. Це впевненість у власній праведності й відкидання праведності, дарованої по благодаті Божій в Христі. Савло, як ревний рабин, перейняв свого часу ці ідеї щодо Закону (див. Филп. 3:5, 6; Гал. 1:14). Він визнає, що названа філософія сприяла розвитку гордині та зарозумілості в його серці (див. Филп. 3:4, 7) і викликала бажання досягти праведності та спасіння на підставі діл Закону (див. Римл. 3:27).
По-друге, відмінність між дотриманням Закону та законництвом полягає ще й у тому, що законник намагається виконати Закон самотужки, без втручання та сили Законодавця. А це просто неможливо! «Тому що тілесні задуми є ворожнеча супроти Бога; бо Законові Божому не підкоряються і, зрештою, не можуть» (Римл. 8:7). Згідно з позицією апостола Павла, непокора Божому Законові властива невідродженій людині, життя її суперечить справедливим Божим Заповідям. Парадоксально, але факт: є чимало християн, які ретельно дотримуються державних законів, проте в ставленні до Божого Закону керуються своїми природними зіпсутими нахилами, що спонукають їх нехтувати святими Божими постановами та ще й навчати інших, нібито Ісус скасував Закон.
А про неспроможність людини власними силами виконати Закон та змінити себе йдеться вже в Писаннях дохристиянської ери. Наприклад, за 600 років до народження Христа пророк Єремія писав: «Чи етіопець змінить свою шкіру і леопард свої плями? І чи ви зможете робити добро, навчившись злого?» (Єрем. 13:23). Навіть атеїстичний ідеолог Карл Маркс писав: «Моральну силу неможливо формувати параграфами закону».
По-третє, законництво – це сприйняття Закону розумом без участі серця, тобто без любові. Але ж любов –  це сутність Закону! Бог не може прийняти лише релігію розуму, якщо Господня любов не оволоділа всім єством людини: її волею, совістю та почуттями. Христос нагадав про цю давню біблійну істину так: «Полюби Господа Бога твого всім серцем твоїм, і всією  душею твоєю, і всім розумом твоїм» (Матв. 22:37). Тому Христос і апостоли виступають не проти Закону, інакше були б засновниками анархізму, а борються саме проти формалізму та законництва.
У чому небезпека законництва? Законництво представляє спасіння й Божий характер у фальшивому світлі. Адже згідно з Євангелієм спасіння звершується лише «благодаттю... через віру», це дар Божий, а наслідком спасіння по благодаті будуть «добрі діла» (див. Ефес. 2:8-10), зокрема й дотримання Закону. Цей процес можна представити ще й так: після виправдання по благодаті в душі християнина впродовж усього життя має відбуватися процес, який Євангеліє називає освячення. А освячення – це уподібнення до Творця, життя силою Христа згідно з Його волею та Божим Законом.
І останнє: послух Закону і законництво приводять до різних духовних результатів.
Якщо послух Законові християнина, відродженого благодаттю, веде до вічного життя, то законництво – це омана, що призводить до загибелі, оскільки «плата за гріх – смерть» (Римл. 6:23), і ця ціна не може бути заплачена або анульована бодай сотнями добрих діл.
На християнах Нового Завіту лежить навіть більша відповідальність, ніж на минулих поколіннях, оскільки давня істина (відповідно до принципу прогресивного Божого відкриття) засяяла в Христі ще яскравіше! «Бо якщо через Ангелів повідане Слово було тверде, і всілякий злочин і непослух одержували праведну відплату, то яким чином ми уникнемо, збайдужівши до такого спасіння, котре спочатку проповідувалося Господом, а тоді у нас утвердилося від Нього, котрі чули Його» (Євр. 2:2, 3).
Безперечно, нас спасає лише благодать Христа через Голгофську викупну жертву Спасителя! Це перша важлива істина про спасіння. І друга істина, не менш важлива: спасенну Ісусом людину відзначатиме вдячність, яка виявиться в її бажанні жити в згоді з волею Божою та Його Законом.
Запрошую вас, шановні читачі, самостійно з молитвою дослідити й інші новозавітні тексти на цю тему: Матв. 7:24-27; 12:50; 18:15, 18; 28:20; Марка 3:35; Луки 6:47; 8:21; 11:28; Івана 8:51, 55; 13:17; 14:15, 21-25; 15:10, 14; Дії 3:23; Якова 3:17; 1 Петра 1:2, 14, 22; Римл. 2:25; 6:16, 17; 10:16; 1 Кор. 7:19; 14:32;  2 Кор. 10:5; Ефес. 6:6; Филп. 2:12; Колос. 1:9; Євр. 5:8, 9; Якова 1:22; 2:8; 1 Івана 2:3-5, 17; 3:22; 5:2, 3;  Об’явл. 1:3; 2:26; 14:12; 22:14.
Розділ 3
РІЗНОВИДИ  БОЖИХ ЗАКОНІВ
Частина слів у нашій мові є багатозначними. Візьмемо до прикладу слово «день». Воно може означати і частину доби, і дванадцятигодинний відрізок часу, і, власне, цілу добу. Якщо ви цікавитеся біблійними пророцтвами, то, напевно, знаєте, що часто в пророчому вимірі «день» означає ще й період, який відповідає цілому календарному рокові! Щоб зрозуміти, яке саме значення обрати для слова «день», потрібно звернутися до контексту, у якому вжите це слово.
Може, хтось вважає, що це не так важливо? Думаю, якби від розуміння слідчим терміна «день» залежала наша подальша доля, то навряд чи нам було би байдуже: провести в слідчому ізоляторі 12 годин, 24 години чи цілий рік…
На жаль, чимало плутанини в богословському світі виникає щодо терміна «закон» саме через те, що чимало дослідників об’єднує всі біблійні значення цього слова. Проблема загострюється ще й тим, що часто вони не враховують контекст, і слову «закон» надають значення, котре не відповідає Писанню. Однак, як ми вже зауважили в попередньому розділі, від правильного розуміння питання Закону залежить не лише наша земна доля, але й вічна. Тому нам варто ретельніше дослідити питання різних значень слова «закон» і різних видів законів, даних Богом  Ізраїлеві.
Значення терміна «Тора»
Найпоширеніше слово при позначенні Закону в Старому Завіті (вживається 223 рази) – це «Тора́», що означає вчення, настанови або закон. Цим словом позначена сукупність моральних, обрядових і громадянських законів Ізраїлю. Усе П’ятикнижжя як головне джерело цих настанов також було назване Торою, або Божим Законом (див. Неем. 8:18; 9:3).
У Новому Завіті для позначення Тори використовується давньогрецьке слово «но́мос», яке також багатозначне. Воно може означати:
1. Усе Писання Старого Завіту як одкровення Божої волі (див. Івана 12:34; 15:25; Дії 21:20).
2. П’ятикнижжя в цілому (див. Матв. 7:12; Луки 24:44; Дії 24:14).
3. Десять Божих Заповідей (див. Римл. 7:7; Якова 2:10, 11).
4. Обрядово-церемоніальний закон (див. Луки 2:22;  Дії 15:1, 5; Євр. 9:22; 10:1, 8).
У більшості перекладів Нового Завіту повеління, котрі за часів Христа та Павла були лише людськими переданнями, також набули статусу законів, хоч у новозавітному оригіналі словом «но́мос» вони не позначаються (див. Матв. 15:7-8; 1 Тим. 1:4; Тита 1:14).
Види законів у Старому Завіті
На докір християнам, котрі прагнуть дотримуватися Божого Закону, найчастіше лунає таке зауваження: «Чому б вам не дотримуватися ще обряду обрізання й не приносити жертви, якщо ви запрошуєте виконувати Декалог?». Таке запитання відкриває хибну практику в християнстві, про котру ми згадували вище, огульно об’єднувати всі біблійні значення слова «закон». У такому разі, якщо Христос відмінив Закон, – твердять деякі дослідники, –  це стосується всього Синайського кодексу. Але в Торі (П’ятикнижжі) згадується щонайменше чотири види законів:
1) моральний;
2) церемоніальний;
3) санітарно-гігієнічний;
4) цивільний.
Моральний Закон – це Декалог, Десять Божих Заповідей. Парадокс у тому, що навіть ті християни, котрі вірять у скасування Закону на хресті, насправді дотримуються дев’яти з Десяти Заповідей! Я не знаю християнської деномінації, яка б стверджувала, що можна поклонятися багатьом богам, зневажати Боже Ім’я чи своїх батьків, не знаю таких християнських конфесій, котрі б спонукували прихожан до вбивства, сімейної зради чи крадіжок. У такому разі напрошується дивний висновок: хто виконує дев’ять Божих Заповідей –  той живе по благодаті, а хто десять –  той законник?  Цього питання детальніше торкнемося в наступних розділах.
Усі ці чотири закони були складовими Завіту, ініційованого Богом, добровільно прийнятого Ізраїлем і скріпленого жертвою. Основою Завіту був моральний Закон. Саме він регулював взаємини між Богом і людиною, окреслював обов’язки Ізраїлю, обумовлюючи конкретний спосіб життя в рамках Завіту. Моральний Закон свідчив про незмінні моральні принципи, які є сутністю характеру Самого Бога. Обрядово-церемоніальний закон допомагав народові зрозуміти План спасіння. Цей закон також указував на вихід у разі порушення морального Закону. Таким чином, якщо моральний Закон указував на гріх, то церемоніальний – на те, яку жертву має принести той, хто розкаявся і потребував Божого прощення.
Цивільні закони сприяли національному самовизначенню та впорядкуванню людських стосунків, розширювали застосування морального Закону та приписували відповідне покарання за його порушення. Наприклад, якщо моральний Закон твердив: «Не чини перелюбу», то цивільний визначав, яке покарання мали понести перелюбники.
Закони ж санітарно-гігієнічні вказували на Божу волю щодо людського тіла. Дотримання приписів цих законів забезпечувало людям довге та здорове життя.
Такий поділ законів визнають не лише адвентистські богослови. Автор цього дослідження не ставить за мету процитувати всі вислови протестантських теологів, таких як Ж. Кальвін, А. Кларк, Дж. Уеслі,  Е. Барнс, Ч. Сперджен, Д. Муді, Г. Кемпбелл Морган, Б. Грем, щодо вічності та непорушності вимог Десятислівного Божого Закону. Ви можете їх знайти в інших виданнях, пов’язаних з історією Церкви та теологією. Проте думки деяких богословів на цю тему все ж наведемо.
Наприклад, протестантський історик Церкви та богослов XIX ст. Филип Шафф у книзі  «Віровчення християнства» (т. 3, с. 80) пише: «Хоч Закон даний Мойсеєві від Бога, але щодо церемоній і обрядів, то вони нічим не зобов’язують християн… Незважаючи на це, жоден християнин не може бути вільний від покори Закону, названого моральним».
Так само Лютеранський катехізис визнає наявність щонайменше трьох видів законів у Торі: морального, церемоніального та цивільного. У книзі XVI ст. «Формула згоди», котра належить Лютеранській церкві й за догматичною значущістю дорівнює «Аугсбурзькому сповіданню», у статті 6 на с. 13 написано: «Хоч істинно віруючі в Христа й щиро віддані Богові звільнені Ним від прокляття й тиску Закону, вони, проте, не звільнені від його дотримання, оскільки Син Божий викупив їх заради того, щоб вони могли день і ніч роздумувати про Закон і, дотримуючись його, постійно вдосконалюватися й зростати у вірі».
«Нью-гемпширське баптистське сповідання» (1833 р.),  яке було прийняте в північних і західних штатах, у статті 12 «Про гармонію Закону і Євангелія» стверджує, що Закон Божий є «вічним і незмінним правилом моральності» і ми повинні з допомогою нашого Посередника «щиро дотримуватися святого Закону» як великої кінцевої мети Євангелія (Ф. Шафф,  т. 3, с. 746).
Відмінності між моральним  і церемоніальним законами
Оскільки християни часто плутають моральний і церемоніальний закони, у цьому підрозділі ми розглянемо суттєву різницю між ними. Цікаво, що цю різницю визначає не людський інтелект, а окреслює Сам Законодавець у Святому Письмі.
Про наявність щонайменше двох законів говорить Господь у книзі Царів: «Якщо тільки вони будуть пильнувати робити все так, як наказав Я їм, та ввесь Закон, що наказав їм Мій раб Мойсей» (2 Цар. 21:8). Як бачимо, Сам Господь розмежовує повеління, котрі Він проголосив народові особисто, і накази, котрі передав їм через Мойсея*. Пророк Даниїл так само зауважує це розмежування й указує на два види закону: «І ввесь Ізраїль переступив Закона Твого, і відвернулися, щоб не слухатися Твого голосу, і було вилите на нас те прокляття й та присяга, що написана в Законі Мойсея, Божого раба, бо ми прогрішилися Йому» (Дан. 9:11). Зверніть увагу: Ізраїль порушив Божий Закон, проте покарання отримав згідно із законом Мойсея.
Саме тепер доречно відповісти на запитання, запропоноване на початку розділу: «Чому б вам не дотримуватися обряду обрізання й не приносити жертви, якщо ви запрошуєте виконувати Декалог?». Відповідь на цю репліку ще 2000 років тому дав апостол Павло: «Обрізання ніщо і необрізання ніщо; головне – дотримуватися Божих заповідей» (1 Кор. 7:19). Апостол називає обрізання «нічим», а виконання Божих Заповідей – «головним» обов’язком християнина.
Як бачимо, Павло не поєднує ці закони воєдино, а навпаки, у своїх посланнях чітко розмежовує їх, показуючи минущість церемоніального закону й вічність та непорушність морального. Тому якщо ми продовжуємо приносити жертви, то відкидаємо значущість смерті й воскресіння Ісуса Христа. З іншого боку, якщо ми відкидаємо моральний Закон, то стаємо людьми, яких Писання називає беззаконниками та злочинцями, і в такому статусі змушені будемо постати перед Божим Судом.
ПОРІВНЯННЯ ДВОХ ЗАКОНІВ  ЗГІДНО ЗІ СВЯТИМ ПИСЬМОМ
ЗАКОН  БОЖИЙ | ЗАКОН МОЙСЕЇВ
Дан. 9:11;  1 Кор. 7:19 | Дан. 9:11;  Дії  15:5;   1 Кор. 7:19; Гал. 3:19
Указує на гріх | Указує на шлях очищення від гріха
Римл. 3:20;  4:15;  7:7 | Євр. 9:11-14; Лев. 6-7
Проголошений Богом | Проголошений Мойсеєм
П. Зак. 4:13;  5:22;   Вих. 20:1-17 | Лев. 1:1, 2;  Неем. 9:14
Написаний Богом | Написаний Мойсеєм
Вих. 31:18;  П. Зак. 9:10;  5:22 | П. Зак. 31:9
Написаний на камені | Записаний у книгу
Вих. 24:12;  32:16;  П. Зак. 9:10 | Вих 2:4,7; П. Зак. 31:24;  2 Пар. 34:14; 35:12
Покладений у ковчег | Покладений праворуч ковчега
Вих. 40:20; П. Зак. 10:5;  1 Цар. 8:9 | Євр. 9:4; П. Зак. 31:26
Святий, праведний,  добрий | Тінь майбутнього добра
Римл. 7:12 | Євр. 10:1
Звеличений Христом | Скасований Христом
Ісаї 42:21 | Ефес. 2:14-16;  Дії  6:13, 14
Вічний | Прийшов до кінця
Псал. 110:7, 8 | Дан. 9:27; Євр. 9:9, 10
На підставі порівняльної таблиці підкреслимо важливий висновок: Сам Законодавець відмежував моральний Закон від закону Мойсея очевидними  способами.
По-перше, способом проголошення. Якщо моральний Закон Він особисто проголосив на Синаї та, як пише богонатхненний автор: «І більше не говорив» (П. Зак. 5:22), то церемоніальний – Бог проголосив Мойсеєві на горі, а той передав його народові.
По-друге, способом написання. Якщо моральний Закон був написаний особисто Богом (як перші скрижалі, розбиті Мойсеєм, так і другі), то обрядовий – був продиктований Богом, але записаний Мойсеєм.
По-третє, Бог використав різний матеріал для написання. Закон Десяти Заповідей Господь написав на камені, що є символом його непорушності та вічності. Закон обрядів і церемоній був записаний Мойсеєм у книзі.
Археологи зазначають, що найкраще зберігаються не ті давні письмена, які були написані на пергаменті чи папірусі, а ті, що були вирізьблені на камені.
Закон Мойсея – широке поняття, а церемоніальний –  один із видів законів.
Причини розмежування  морального і церемоніального законів
Виникає слушне запитання: чому Господь відокремив ці два закони? У чому полягає головна причина їхнього розмежування? Відповідь проста: у їхньому різному призначенні.
Якщо уважно дослідити моральний і церемоніальний закони, стає зрозуміло, що вони відрізнялися за своїм призначенням: моральний Закон указував на гріх (більше про це – у наступному розділі), а закон церемоній пропонував спосіб розв’язання проблеми в разі переступу морального Закону.
Проблему гріха вирішували шляхом жертвоприношень. Жертви, які євреї приносили впродовж століть, мали вказувати на Спасителя Ісуса Христа, Котрий візьме на Себе гріх і невинний проллє Свою кров заради спасіння тих, хто приймає Його Голгофську жертву.
Значущість церемоніального закону. Дехто з християн занадто категоричний щодо церемоніально-обрядового закону, принижуючи його значення. Але потрібно пам’ятати, що Автором обрядового закону теж був Сам Бог! «Обрядовий закон був даний Христом. Навіть тоді, коли його вже не потрібно було дотримуватися, апостол Павло показав євреям його справжні значення та цінність, указуючи на те місце, яке він посів у Плані викуплення та діяльності Христа: великий апостол назвав цей закон славним, гідним свого Божественного  Творця.  Урочисте служіння у Святині символізувало великі істини, які мали відкритися в прийдешніх поколіннях. Хмара пахощів, що здіймалася разом з молитвами Ізраїлю, символізувала Христову праведність… Заколена жертва всеспалення вказувала на прийдешнього Викупителя… У такий спосіб протягом усіх віків темряви та відступництва в серцях людей зберігалася жива віра, доки не надійшов час Приходу обітованого Месії» (Е. Уайт. Патріархи і пророки, с. 367).
Проблеми в Богом даній обрядовій системі не було. Проблема була в людських серцях. Євреї, дбаючи про «листя», яким були обряди та церемонії, забули про саме  «дерево», тобто Христа, Котрий був основою й центром цих релігійних ритуалів. Тому й не дивно, що вони загубилися в «листі». Система обрядовості, додатково розширена єврейськими богословами, набула таких розмірів, що заглушила й знищила саму сутність церемоній.
Сучасному християнству надмірна обрядовість загрожує не менше, ніж Божому народові в давнину. Коли обряд наділяють властивостями спасати й при цьому ігнорують участь серця, усвідомлення сутності та мети ритуалів, тоді втрачається віра в Христа й саме спасіння.
Висновки
За допомогою обрядового закону Бог мав намір викласти План спасіння через Ісуса Христа й дати віруючим змогу виявити свою віру в Нього та Його майбутню жертву шляхом виконання вимог цього закону. Церемоніальний закон був необхідний до принесення істинної Жертви на Голгофському хресті (див. Євр. 9:10), потім, виконавши своє призначення, він припинив свою дію. А Божий Десятислівний Закон залишається незмінним, вічним та непорушним і досі, адже Ісус звеличив його Своїм життям.
Чимало відомих богословів і проповідників різних деномінацій цілком погоджувалися з вищезгаданою позицією. Ось що, наприклад, пише відомий англіканський проповідник Джон Уеслі:
«Обрядовий, або церемоніальний, закон, що містить усі приписи й постанови про жертвоприношення та служіння в храмі в старозавітний час, переданий синам Ізраїлевим через Мойсея, мав тимчасовий характер і з Приходом Христа був скасований.
Але моральний Закон, що міститься в Десяти Заповідях, дотримуватися якого невпинно закликали старозавітні пророки, залишився незмінним. Він [Ісус] прийшов не для того, щоб скасувати якусь його частину. Це Закон, який не може бути розділений, він стоїть як «вірний свідок неба». Увесь Божий Закон зберігає свою силу, стосується всіх людей у всі віки й не залежить ні від часу, ні від місця, ні від будь-яких інших мінливих чинників. Він має Божественну та людську природу й незмінний характер…
«Хто судить закон» відкрито або таємно й стверджує, що він застарів, є лютими ворогами Євангелія Ісуса Христа, тому що вони навчають людей порушувати… всі Божі заповіді й самовпевнено заявляють: “Що зробив наш Господь із Законом? Він скасував його. І нам тепер потрібно тільки вірити, тому що всі заповіді втратили своє значення”. Що можна на це сказати?! “Отче! Прости їм, тому що не знають, що роблять”» (Джон Уеслі. З приводу Нагірної проповіді нашого Спасителя. Бесіда 5, т. 5, с. 311, 1829 р.; Джон Уеслі. Проповіді з різних приводів, т. 1, с. 221, 222).
У християн зникають моральні підвалини для віри й правильного вибору, якщо вони говорять про скасування Закону Десяти Заповідей. Ось чому на таку позицію Джонові Уеслі залишалося лише відповісти молитвою Христа: «Отче, прости їм, бо не знають, що роблять».
Розділ 4
ПРИЗНАЧЕННЯ  МОРАЛЬНОГО ЗАКОНУ
Чи відомий вам такий феномен, як вертиго (від лат. – обертати)? У медицині ним позначають запаморочення, втрату рівноваги. Будь-яка незначна зміна стану людини відразу ж реєструється рецепторами внутрішнього вуха, розташованого всередині складного комплексу сполучених між собою порожнин скроневої кістки голови. Внутрішнє вухо, крім сприйняття звуків, забезпечує ще підтримку рівноваги. Звідси інформація по нервових волокнах посилається у нервові вузли, розташовані в корі головного мозку, які аналізують отримані дані. Потім нервові імпульси спрямовуються в скроневі відділи кори головного мозку, де розташований центр рівноваги, що здійснює контроль над положенням голови й тіла. Саме тут мозок погоджує сигнали, що надходять із вестибулярного апарата, з інформацією, що сприймається очима й чутливими нервовими закінченнями в м’язах і суглобних сумках.
Якщо ж на одному із цих етапів процес передання інформації порушується, у людини починає паморочитися голова. Від вертиго страждають пілоти, космонавти, моряки, аквалангісти, альпіністи й гірські туристи. У таких випадках це явище може бути надзвичайно небезпечним. Втрата рівноваги для льотчика небезпечна тим, що в тумані або за наявності хмар пілот може не усвідомлювати положення літака щодо землі, нахилити його, думаючи, що він летить рівно. Єдиний спосіб перевірити правильність польоту – це поглянути на спеціальний електронний пристрій літака – бортовий комп’ютер. Без нього пілот може легко піддатися омані навіть через власний зір.
Щось схоже відбувається й у духовному житті. Чимало людей вважає, що можна самотужки визначати, що є правильним, а що хибним. Та Святе Письмо застерігає: «Є шляхи, котрі здаються людині бездоганними; але кінець їхній – стежка до смерті» (Прип. 14:12). Господь, знаючи, що в людини можуть спотворюватися моральні орієнтири внаслідок виховання та зовнішніх обставин, подарував людству Свій «бортовий комп’ютер» – моральний Закон як непомильне мірило добра і зла.
Функції Божого Закону
Діагностика гріха. Ось ще кілька ситуацій, котрі допоможуть краще зрозуміти певні духовні істини щодо Закону.
Якщо, наприклад, людину морозить, вона мірятиме термометром температуру. Якщо температура тіла виявилася 37,20, чи вважатиме хворий, що термометр знизить температуру? Звичайно, ні! Визначити температуру тіла – необхідна умова для подальшого лікування, але цього недостатньо! Саме термометр указав на наявність запального процесу в організмі, однак він не може допомогти людині одужати.
А що робить водій, коли мотор його автомобіля заглух? Якщо несправність незначна і її легко можна виявити, водій вирішує проблему. Але якщо всі зусилля власника машини визначити причину несправності даремні, доведеться викликати евакуатор, аби відігнати автомобіль на станцію технічного обслуговування для з’ясування причини. Через спеціальні комп’ютерні діагностичні прилади там встановлять точну причину несправності.
Уявіть собі, що після цього водій подякував майстрові, розрахувався, сів у машину, завів мотор і продовжив свою подорож…
– Фантастика, – скажете ви. – Так не буває!
Найточніші прилади не можуть полагодити автомобіль, однак без них ремонт неможливий. Отже, встановити причину поломки – умова необхідна, але недостатня для її усунення.
Ці прості буденні ситуації ілюструють основну функцію Божого Закону – діагностичну. Апостол Павло пише: «Але я не знав гріха, як тільки через закон: бо ж я не знав би пожадливості, коли б закон не наказав: «Не пожадай!» (Римл. 7:7). У цьому ж посланні він двічі додає: «Де немає закону, немає й переступу» (Римл. 4:15); «Законом бо гріх пізнається» (Римл. 3:20). Саме визначення переступу перших людей в Едемі як гріха свідчить про те, що вони знали про Божий Закон.
Окреслення безпечного життєвого шляху. Розмірковуючи про Божий Закон, Давид захоплено вигукує: «Твоя заповідь дуже широка» (Псал. 119:96). Принципи Божого Закону охоплюють всі сфери людського життя: наше ставлення як до Бога, так і до ближніх. Призначення морального Закону полягає не в тому, щоб розв’язати проблему гріха. Це може зробити тільки Божа благодать через викупну жертву Ісуса Христа. А Свій Закон Бог дарував, щоб окреслити безпечний життєвий шлях для людини, на котрому вона буде щаслива та благословенна. І це не один із багатьох правильних шляхів, це єдиний правильний шлях! Тому ідеї людей, а також сукупність звичаїв і норм, установлюваних конкретним суспільством, не можуть слугувати достатньою підставою, на якій люди мають будувати власне життя, моральний вибір, маючи впевненість, що вони правильні.
Чому так категорично? Тому що спосіб життя, який Бог пропонує людям, ґрунтується на Його абсолютній мудрості, безмежній любові до Своїх створінь і найкращих добрих намірах щодо них.
Тут слушно буде зауважити, що всі накази, поради, рекомендації Господні, а особливо Його моральний Закон – це не свавільні заборони суворої та анархічної істоти! Їхня єдина велична мета – благословення, добробут, щастя, радість, тобто справжній успіх Божих дітей.
«Нехай же не відходить ця книжка закону від уст твоїх; але пізнавай її вдень і вночі, щоб достеменно виконувати все, що в ній написане: тоді матимеш успіх на шляхах твоїх і будеш учиняти розважливо» (І. Нав. 1:8).
І навпаки, будь-яке порушення Закону означає повстання, відчуження від Божого народу (Вих. 12:15, 19;  Левит 7:20, 21, 25, 27), розділення з Богом –  Джерелом життя (Ісаї 59:2), а тому відділення від самого життя (Вих. 28:43; П. Зак. 18:20), що означало смерть. Дотримання Закону ще не означає бути спасенним, але свавільне його порушення – це шлях до загибелі.
Визначення гріха
Закон, згідно з твердженням апостола Павла, – це «сила гріха» (див. 1 Кор. 15:56). Постає природне запитання: а що ж таке гріх?
Біблія дає кілька визначень гріха.
1.  Гріх – це акт невір’я щодо Бога, а тому й зречення Його Самого (див. Римл. 14:23; Тита 1:15, 16).
2.  Гріх – це свавільне повстання, бунт, заколот проти Божого Закону (див. 1 Івана 3:4) й небажання підкорятися Господу, Котрий дав цей Закон.
3. Оскільки Закон указує людині, що таке гріх, то в такому разі гріх стає актом протиставлення її гріховної волі Божій волі.
Таким чином, твердження апостола Павла, що Закон – це «сила гріха», означає: Закон є знаряддям викриття гріха, його огидної природи та фатальних наслідків. Гріх ніби використовує Закон, щоб засудити грішника. Доки немає Закону, неможливо виявити гріх, він, як говорить Павло, мертвий. І лише тоді, коли з’являється Закон з його обмеженнями та заборонами, сила та дія гріха стають очевидними (див. Коментар АСД на 1 Кор. 7:7-9).
Отож лише за наявності Закону, котрий вимагає смерті грішника, бо «плата за гріх – смерть» (Римл. 6:23), ми розуміємо сутність і велич Голгофської жертви та глибину Божої любові.
Прощення беззаконня
1 травня 2012 року в Оклахомі (США) стратили злочинця, двічі засудженого до вищої міри покарання за вбивство, скоєне 37 років тому.
У вересні 1975 року Майкл Баскум Селсор разом зі своїм другом вчинили збройне пограбування магазину в місті Талса, під час якого вбили його 55-літнього власника. Злочинці заволоділи приблизно 500 доларами й зникли в Каліфорнії, де через тиждень їх і заарештували.
У 1976 році Селсора оголосили винним у вбивстві першого ступеня й засудили до смерті. За кілька місяців Верховний суд США визнав неконституційним закон Оклахоми про смертну кару, у зв’язку з чим покарання Селсорові було замінене на довічне ув’язнення без права дострокового звільнення.
У 1998 році Селсор подав апеляцію, і його попередній вирок був анульований. Над ним почався новий судовий процес. За підсумками другого судового розгляду злочинець знову був визнаний винним в умисному вбивстві й повторно засуджений до смертної кари без права заміни страти на довічне ув’язнення…
Якщо людину помилували, а вона вперто намагається виправдати власне беззаконня, наполягаючи на своїй невинності, на неї чекає неминуча смерть.
Зміст вістки Євангелія полягає в тому, що Бог у Христі прощає нам гріхи (див. Ефес. 4:32). Проте гріх без Закону, як ми зауважили вище, мертвий: «Гріх не ставиться в провину, коли немає Закону» (Римл. 5:13). Чимало християн, проголошуючи скасування Божого Закону Десяти Заповідей для новозавітних віруючих, не розуміє, що тим самим нівелює значущість Христового прощення, адже саме Закон визначає, що Бог вважає гріхом, у чому ми повинні каятися та що саме Господь має нам прощати.
Деякі теологи у своїх статтях і книгах розмірковують: навіщо християнам потрібний Закон, якщо він не спасає? Можна поставити зустрічне запитання: а навіщо створюють дзеркала, якщо вони не зробили чистою або гарнішою жодну людину? (Див. порівняння Закону із дзеркалом в апостола Якова 1:22-25). Закон не робить людину святою й чистою, але він єдиний показує реальний стан душі, як дзеркало, котре відображає реальний фізичний стан. Тому якщо не виявлено проблеми, то немає й прагнення її розв’язувати, тобто пошуку Божої благодаті та прощення в Христі.
Закон лише вказує на гріх, але не може визволити від гріха. Утім, лише усвідомивши свій реальний духовний стан, огидну природу та сутність гріха, відкриті завдяки Законові, людина починає шукати в Христі шлях духовного очищення через прощення й змивання гріха Кров’ю Христовою. Тому прощення гріха та звільнення від нього, котрі може подарувати лише Голгофа, безпосередньо пов’язані з існуванням Божого морального Закону.
Десять Заповідей – лише для Ізраїлю?
Багато християн, які заперечують необхідність дотримання Десяти Заповідей, щоб обґрунтувати свою позицію, висувають таку тезу: «Закон був даний Ізраїльському народові». На це є кілька антитез у  відповідь.
По-перше, задовго до появи ізраїльської нації Закон уже був відомий людству (докладніше про це – у наступному розділі).
По-друге, постає зустрічне запитання: а кому мав дати Бог Свій Закон? Амореям, хананеям, амаликитянам, филистимлянам, тобто тим народам, через які земля занечистилася настільки, що скинула їх зі своєї поверхні? Ізраїльтяни – це нащадки Авраама, отця усіх віруючих, який знав Божий Закон та Господні повеління й виконував їх. Ось яку характеристику дав Авраамові Сам Бог: «І розмножу нащадків твоїх, немов зорі на небі, і потомству твоєму Я дам усі оці землі. І поблагословляться в потомстві твоїм усі народи землі, через те, що Авраам послухав Мого голосу, і виконував те, що виконувати Я звелів: заповіді Мої, постанови й закони Мої» (Бут. 26:5). Це сказано приблизно за 500 років до того моменту, коли був проголошений Богом Синайський Завіт.
По-третє, Господь, проголосивши Свій Закон перед Ізраїлем, дав його не лише для цього народу, а для всіх жителів Землі. У Святому Письмі про місію Ізраїлю сказано так: «Я тебе поставив на світло народів, щоб ти був на спасіння аж до краю землі» (Ісаї 49:6); «На закон Його будуть уповати острови»  (Ісаї 42:4).
Через місіонерське служіння Ізраїлю Божу правду мали проповідувати по цілій землі. На Господній Закон повинні чекати і надіятися (це значення вжитого в Ісаї 42:4 євр. дієслова «яха́л») жителі не тільки материків та континентів, але й далеких островів.
На прикладі одного народу, Ізраїлю, Бог бажав показати, як щасливо та благословенно можна жити на землі за Його Законом. І через цей народ Господь мав намір поширити істину на весь світ. Тому всі пророцтва та звістки в Старому Завіті були звернені саме до цього народу – до Ізраїля. Про це пише й апостол Павло: «…Ізраїльтян, яким належить синівство, слава, Завіти, законодавство, служба, обітниці. Їхніми є і батьки…» (Римл. 9:4, 5).
Закон у Новому Завіті
На цьому Павло не закінчує свою думку, він продовжує: «…Від них же тілом і Христос, Який є Богом над усіма – благословенний на віки, амінь» (Римл. 9:5). Іншими словами, апостол підкреслює, що найбільшим благословенням для Ізраїлю був Сам Христос! Він став найвеличнішим Представником саме цієї нації. Це Він уклав Старий Завіт і дав Свій Закон як основу цього Завіту. Він Сам укладав і Новий Завіт з тією ж самою основою – Божим моральним Законом.
Багато богословів замовчує той факт, що пророцтво про укладення Нового Завіту було дане ще в старозавітній книзі Єремії приблизно за 600 років до народження Ісуса Христа.
З ким укладеться, згідно з пророцтвом, Новий Завіт? «Ось надходять дні, говорить Господь, коли Я складу з домом Ізраїля і з домом Юди Нового Завіта. Не такого Завіта, якого Я уклав з батьками їхніми того дня, коли взяв їх за руку, щоб вивести з єгипетської землі; той Завіт Мій вони порушили, хоч Я залишався у спілці з ними, говорить Господь. Але ось Завіт, котрого Я укладу з домом Ізраїлевим по тих днях, говорить Господь: Укладу закон Мій у нутрощі їхні і на серцях їхніх напишу його, і буду їм Богом, а вони будуть Моїм народом» (Єрем. 31:31-33).  Цей самий текст Старого Завіту повторюється й у Новому Завіті в Посланні до євреїв 8:8-10 та  10:16, 17.
• Сам Христос, як ми вже зауважили, за національністю був євреєм.
• А ким за національністю були апостоли?
• До кого Христос звертався протягом трьох з половиною років служіння?
• Кому проповідували на початку (а деякі й до смерті) апостоли?
• Кому призначені новозавітні послання до Якова та до євреїв?
• Сам Христос у розмові із самарянкою стверджує, що «спасіння від юдеїв» (Івана 4:22).
На підставі всього вищесказаного ми аж ніяк не маємо права стверджувати, що Старий Завіт був лише для євреїв, а Новий – лише для християн.
Місце язичників у Новому Завіті. Постає серйозне запитання: якщо й Новий Завіт мав укладатися також з Ізраїлем, то яким чином до цього Завіту причетні язичники? «Набравшись відваги, Павло і Варнава сказали: “Треба було спочатку вам говорити Боже слово, але оскільки ви відкинули його і самі себе робите негідними вічного життя, то ми звертаємося до поган”» (Дії 13:46). Згодом Павло пояснює: «Коли ж деякі з гілок відломилися, а ти, бувши дикою оливкою, прищепився до них і живишся з кореня та соку оливки…» (Римл. 11:17).
Бог прищепив язичників до лози Свого народу, щоб вони стали спадкоємцями обітниць Його народу.
Декалог – Закон благодаті
Та хіба ці два Завіти суттєво не відрізняються? Хіба Старий Завіт не заснований цілковито на ділах Закону, а Новий – лише на благодаті? Спробуємо це з’ясувати неупереджено.
Почнемо з такого важливого запитання: люди за часів Старого Завіту спасалися Законом чи Божою незаслуженою милістю?
Писання говорить однозначно, що плата навіть за один гріх – смерть (див. Римл. 6:23). Якби в Старому Завіті спасіння осягалося не по благодаті, то як би спасалися Божі люди в ті часи? Хіба був серед них хоча б один безгрішний? Ні, вони всі мали потребу в прощенні, а прощення – це дія, заснована тільки на благодаті: «У Котрому ми маємо викуплення Кров’ю Його, прощення гріхів, через багатство Його благодаті» (Ефес. 1:7).
Якби не Божа благодать, жоден зі старозавітних героїв не мав би жодного шансу на спасіння, навіть узятий живим на Небо пророк Ілля! Він є чи не найяскравішим прикладом величі Божої благодаті в старозавітні часи. Злякавшись погроз Єзавелі, він зраджує Богові, залишивши духовну реформацію народу незавершеною, і тікає з «поля бою». На що заслуговує такий учинок? Проте Господь замість того, щоб по заслузі покарати пророка, через короткий час забирає його на вогненній колісниці на Небо! Бачимо, що Божа благодать являла себе й у старозавітну епоху від часу гріхопадіння!
Заборони Декалога. Деякі християни протиставляють Закон і благодать як антоніми, оскільки Закон їм видається суцільною низкою заборон. Насправді ж, якщо поверхово прочитати текст Декалога, впадає у вічі заперечна наказова форма дієслів у Заповідях. Багато разів звучить: «Не…» – «не роби», «не говори», навіть «не жадай». Можна погодитися, що Десять Заповідей справді були дані у формі суворих заборон. Така категоричність була необхідна для мільйонного натовпу рабів, котрі чотири століття провели в неволі й розуміли лише таку мову. Утім, погодьтеся, така категоричність мови була необхідна не лише для них, а й для людей будь-якої епохи з огляду на схильність гріховного людського серця уникати відповідальності й зобов’язань, якщо повеління розпливчасті, мінливі та неконкретні. Тому Божа воля щодо принципів моралі мала бути відкрита ясно й недвозначно. Господь Бог – єдиний, Хто має право визначати норми й стандарти і знає, які принципи спроможні принести людині справжнє благо та в якій формі їх викласти (надпис «Не залізай – уб’є!» теж звучить як заборона, але, мабуть, усі вважають цю заборону добрим застереженням).
Заборони Нагірної проповіді. Чимало дослідників чомусь не помічає, і це їх навіть не бентежить, що і в Новому Завіті Ісус Христос у Своєму вченні Нагірної проповіді близько 20 разів уживає частку «не» як форму суворої заборони! Прочитайте самостійно наступні тексти, і ви переконаєтеся в цьому: Матв. 5:17, 18, 20, 34, 39; 6:1, 2, 5, 7, 8, 15, 16, 19, 24, 25, 34; 7:1, 6, 21.
Унікальні характеристики Декалога. Пильно заглибившись у сутність Синайського Закону Десяти Заповідей, ми можемо впевнено сказати, що це Закон благодаті! Ви сумніваєтеся? Про це свідчать щонайменше три чинники:
1. «Я Господь Бог твій». На початку Декалога Бог промовляє: «Я Господь Бог твій» (Вих. 20:2). Зауважмо, що без Божественної благодаті, тобто за законницькими правилами, початок тексту Закону мав би формулюватися цілком інакше: «Ти станеш Моїм на умові виконання цих заповідей». Однак такого в тексті Закону немає! Господь каже: «Я твій Бог, Я тебе вже обрав!» Христос у Новому Завіті підтверджує це: «Не ви Мене вибрали, але Я вибрав вас» (Івана 15:16).
2. «Я… вивів тебе… з дому рабства». Бог у заповідях стверджує, що Він вивів Свій народ із єгипетського рабства (Вих. 20:2). Хіба це не вістка благодаті? Бог не каже: «Стань святим і безвадним, а тоді, можливо, Я виведу тебе з поневолення». Господь виводить Ізраїль з рабства не за якісь заслуги чи чесноти, а лише по Своїй безмежній благодаті та милості, яка рясно виливалася на людство в усі часи історії людства. Джерелом Божої благодаті є Його незмінна любов, і ця любов вічна, як і Сам Бог (див. Єрем. 31:3). Чим більше впродовж історії намножувався гріх, тим більше починала ряснішати благодать (див. Римл. 5:20).
Іншими словами, пролог до Декалога можна було б  сформулювати так: «Зі Своєї любові та по благодаті Я так багато зробив для твого блага… Чи не бажав би ти у відповідь виявити послух, виконуючи Мої заповіді?».
3. Якщо любиш, «ти не будеш». Чи не найунікальнішою особливістю Десяти Заповідей є те, що кожна з них – це дорогоцінна Божа обітниця. «Як життя величезного дуба міститься в маленькому жолуді, так і дар Божий міститься в Його обітниці. Приймаючи обітницю, ми приймаємо Божий дар» (Е. Уайт. Розум, характер, особистість, с. 533).
Такого висновку дійшли й сучасні богослови-гебраїсти. Ось що пише Річард Девідсон, один з найкращих знавців мов оригіналу Писання: «Я уважно подивився на єврейський оригінал Декалога, розглядаючи граматичні форми, використані в кожній із Десяти Заповідей. І, на свій подив, виявив, що вісім заповідей, котрі починаються з «ти не повинен», відповідно до граматики івриту можуть перекладатися або як заперечні форми наказового способу (заборони), або як емфатичні конструкції (обіцянки).
Згідно з граматичною структурою речень, ці заповіді можна перекласти так: «Ти не будеш мати інших богів перед лицем Моїм… Ти не будеш робити собі ніякої різьби…. Ти не будеш прикликати Ім’я Господа Бога надаремно… Ти не будеш убивати, чинити перелюб, красти, свідчити неправдиво, жадати  чужого».
Навіть у четвертій і п’ятій заповідях, котрі не містять заперечної частки: «Пам’ятай день суботній» та «Шануй батька твого й матір», – не використовується наказовий спосіб дієслів, котрий є прийнятною формою вираження позитивного повеління в біблійному івриті. Найімовірніше, у них використаний абсолютний інфінітив, що в івриті часто вказує на тверду обіцянку. Бог фактично говорить: “[Я обіцяю тобі]: ти будеш пам’ятати день суботній… Ти будеш шанувати батька твого й матір”. Отже, кожну із заповідей можна перекласти або як повеління, або як обітницю».
Одна з найкращих сучасних біблійних енциклопедій – Біблійна енциклопедія Брокгауза – також відзначає цю особливість Божого Закону: «Чітко визначена Господом вимога “ти не повинен” (дослівно “ти не будеш”) відрізняє Десять Заповідей від будь-яких інших біблійних і небіблійних казуїстичних законів» (с. 240).
Унікальною в цьому аспекті є українська мова, у якій коротка форма майбутнього часу дієслів недоконаного виду позначається одним словом, котре можна перекласти або як повеління, або як обітницю. В українській мові Божі Заповіді можуть звучати так: “Пам’ятатимеш день суботній”, “Шануватимеш батька і матір”, “Не вбиватимеш”, “Не чинитимеш перелюбу”, “Не крастимеш” тощо (саме так їх перекладають в українських виданнях Біблії Іван Хоменко та Рафаїл Турконяк).
Така тенденція простежується і в Новому Завіті. Згадайте повеління Господа: «Отож, будьте досконалі, як досконалий Отець ваш Небесний» (Матв. 5:48). «Але ж хто може досягнути такої висоти?» – запитаєте ви. Ніхто! Та хіба Господь вимагає від Своїх послідовників неможливого? Ніколи! Ось як цей текст звучить в оригіналі: «Отож, ви будете досконалі, як досконалий Отець ваш Небесний».
Добра вістка в тому, що Бог Сам бере на Себе відповідальність щодо нашої досконалості. При такому погляді на Божий Закон і Його повеління все відразу набуває іншого змісту. Яким любим стає ярмо Христове і яким легким стає Його тягар!
Праведність по вірі в Старому Завіті
Звістка про спасіння через віру проходить через увесь текст Старого Завіту. Цілий 11-й розділ Послання до євреїв присвячений героям віри, які жили в дохристиянські часи й перемагали лише вірою: «Вірою Авель… вірою Ной… вірою Авраам… вірою Яків… вірою Мойсей…». Давньогрецьке слово «пі̀стей» («вірою») у цьому розділі вживається 19 разів у описі  16-ти старозавітних героїв віри.
Апостол Павло в Посланні до римлян теж говорить: «Бо коли Авраам виправдався ділами, то він має похвалу, та не в Бога. Що бо Писання говорить? Увірував Авраам Богові, і це йому залічено в праведність. А заплата виконавцеві не рахується з милості, але з обов’язку. А тому, хто не виконує, але вірує в Того, Хто виправдує нечестивого, віра його порахується в праведність. Як і Давид називає блаженною людину, якій рахує Бог праведність без діл: Блаженні, кому прощені беззаконня, і кому прикриті гріхи. Блаженна людина, якій Господь не порахує гріха! Тому обітниця – з віри, щоб вона була з благодаті; щоб вона стала міцною для всіх нащадків, – не тільки тих, хто від закону, а й тих, хто є з віри Авраама, який є батьком усіх нас» (Римл. 4:2-8, 16).
У цьому ж посланні апостол цитує також уривок з книги Повторення Закону: «А праведність, що від віри, говорить так…» (Римл. 10:6; див. П. Зак. 30:11-13). Апостол Павло знаходив у Писаннях Старого Завіту безліч прикладів дії благодаті та праведності по вірі. Інакше як можна, наприклад, сприймати молитву покаяння Давида в Псалмі 51: «Помилуй мене, Боже, з великої милості Твоєї, і з великого милосердя Свого загладь беззаконня мої! Обмий мене зовсім з мого беззаконня, й очисти мене від мого гріха… Серце чисте створи мені, Боже, і тривалого духа в моєму нутрі віднови» (Псал. 51:3, 4, 12)?
На підставі цих біблійних текстів не залишається сумнівів, що спасіння – це дар Божої благодаті на всі часи історії грішної Землі, зокрема й у старозавітну епоху.
Послух Законові Божому в Новому Завіті
Варто звернути увагу на ще одну тезу деяких богословів, котрі проголошують, ніби в Новому Завіті панує лише благодать, тож ніякого послуху Законові від людини не очікується. Однак низка висловів Самого Ісуса Христа й апостолів спростовує це твердження.
Твердження Христа. Господь говорить: «Як хочеш увійти в життя, додержуй заповідей» (Матв. 19:17). «Та однак надаремне шанують Мене, бо навчають наук людських заповідей. Занехаявши заповідь Божу, передань людських ви тримаєтесь» (Марка 7:7, 8). «Хто має Мої заповіді і виконує їх, той Мене любить. А хто Мене любить, того полюбить і Мій Отець, і Я полюблю його і з’явлюся йому Сам» (Івана 14:21).
Свідчення апостолів. Апостол Павло пише: «Бо заповіді: “Не чини перелюбу, не вбивай, не кради, не свідкуй неправдиво, не побажай чужого”, і всі інші єднаються в цьому слові: Люби ближнього свого, як самого себе» (Римл. 13:9). «Єднаються»  (гр. «анакефалайо́о») – означає звести воєдино, об’єднати під спільним заголовком. Тож Десять Заповідей Декалога можна поєднати під двома заголовками: перших чотири – «Люби Бога», решта шість – «Люби свого ближнього».
Про послух заповідям пише й апостол Яків: «А хто заглядає в закон досконалий, закон волі, і в нім пробуває, той не буде забудько слухач, але виконавець діла, і він буде блаженний у діянні своїм!» (Якова 1:25).
У своїх посланнях висвітлює тему Закону й апостол Іван: «Це бо любов до Бога: берегти Його заповіді. А заповіді Його не тяжкі» (1 Івана 5:3). Цей текст можна перекласти ще й так: «Бо то любов Божа, щоб ми виконували Його заповіді». Цих два альтернативних переклади відповідають на два  запитання:
• Як Бог виявляє Свою любов до нас? Подарувавши нам Свої Заповіді для нашого ж блага.
• Як ми можемо засвідчити, що любимо Його? Прагнучи Його силою, у любові дотримуватися Божого Закону.
В останній книзі Біблії – Об’явленні Івана Богослова – записана характеристика дітей Божих останнього часу: «Тут терпеливість святих, що додержують заповіді Божі та Ісусову віру!» (Об’явл. 14:12). У цьому тексті немає й натяку на категоричний поділ, який роблять деякі богослови: або заповіді Божі, або віра Христа! В оригіналі між цими словами стоїть сполучник і (гр. «кай» – у перекладі і або також). Цей текст чітко свідчить про відсутність конфлікту в Новому Завіті між вірою Христовою та дотриманням Божих Заповідей. Таким чином, стає цілком зрозуміло, що між послухом святому Закону Божому, видимою ознакою Божих дітей, і вірою, що провадить до спасіння від гріха через Божу благодаттю, не існує жодного протиборства. Ми спасенні Христом від гріха для того, щоб жити в послуху Божому  Законові.
Тому, згідно з текстом Об’явл. 14:12, людям, котрі очікують Другого приходу Христа, притаманні три важливі особливості:
• вони виявляють «терпіння» (гр. «хюпомоне́» – стійкість у вірі);
• вони дотримуються «заповідей Божих»;
• вони зберігають «віру Ісуса».
Два апостоли – Павло та Яків – проголошують, за яким Кодексом відбуватиметься останній суд: «Бо не слухачі Закону справедливі перед Богом, але виконавці Закону виправдані будуть» (Римл. 2:13). «Так говоріть і так робіть, як ті, хто має бути суджений Законом свободи» (Якова 2:12).
У попередньому тексті Яків підкреслює: «Бо Хто сказав: Не чини перелюбу – Той і сказав: Не вбивай! Коли ж не чиниш перелюбу, а вбиваєш, ти став порушником Закону» (в. 11). Виконувати майже всі заповіді, ігноруючи хоча б одну з них, – усе одно що бути майже спасенним і майже потрапити до осель Божого Царства.
Висновки
Новий Завіт не відкидає необхідності послуху Божим Заповідям, а лише наголошує на неможливості спастися ділами Закону. Господь у Своєму Плані спасіння окреслив засоби для досягнення вічності: Закон, котрий указує на гріх, і благодать, що спасає від гріха.
Справжній християнин має взірець ставлення до Божого морального Закону – приклад Самого Христа: «Я бажаю виконати волю Твою, Боже Мій, і закон Твій у Мене в серці» (Псал. 39:9). Цей текст із книги Псалмів апостол Павло застосовує до Христа (див. Євр. 10:5-7).
Чи бажаєте ви, шановний читачу, щоб ці слова стосувалися і вас, щоб ваші вчинки були подібні до Його діянь, а ваш послух Закону віддзеркалював Його  послух?
Розділ 5
ЧИ СКАСОВАНО  ЗАКОН  У НОВОМУ ЗАВІТІ?
Поняття «утопія» має два значення: 1) від гр. ού (не) + τόπος (місце) – дослівно місце, якого немає, тобто фантазія, вимисел; 2) від гр. eu (добро, благо) + τόπος (місце) – благословенна країна. Уперше цей термін з’явився у творі Томаса Мора «Утопія» про новий острів з однойменною назвою, на якому було створене ідеальне суспільство.
Чи не здається вам, шановні читачі, що ми всі певною мірою утопісти? Ми мріємо про досконале суспільство в нашій державі, де б діяли справедливі, ідеальні закони, де б усі ставилися одне до одного з повагою, незалежно від розміру гаманця… А хіба є щось погане в таких мріях? У реальності такого мрійника обов’язково спіткає глибоке розчарування, яке згодом може перерости в цинічний скептицизм і зневіру.
Святе Письмо говорить, що ідеальне суспільство на нашій Землі в сучасних умовах існувати не може. На це є щонайменше дві причини.
По-перше, Біблія пояснює, що корінь усіх проблем і окремої людини, і цілого світу криється не в зовнішніх чинниках: оточенні, обставинах, державному устрої чи законах, а глибоко в людському серці. «Найлукавіше серце людське над усе і цілком зіпсоване; хто його збагне?» (Єрем. 17:9). Давньоєврейське слово «ако́в», перекладене як лукаве, буквально означає нерівну, криву поверхню або щось заплямоване (слідами). А слово «ана́ш» – цілком зіпсоване – характеризує невиліковно хвору людину. Беручи до уваги, що в біблійній мові «серце» означає внутрішнє єство людини: її розум, волю, думки, бажання, емоції, – можна зробити висновок, що вся внутрішня природа людини зіпсована. Притаманне їй лукавство ставить нездоланний бар’єр для реалізації найкращих державних законів у найкращому оточенні при ідеальному державному устрої.
По-друге, людина нездатна створити досконалий закон навіть при щирому прагненні до досконалості. Людські зусилля для укладання ідеальних законів приречені на крах, оскільки, як свідчить Святе Письмо: «Хто чистого вивести може з нечистого? Ані один!» (Йова 14:4).
Тому навіть за найблагородніших спонукань людини її бажання не збігаються з можливостями, а ідеальне земне суспільство так і залишається утопією. Проте є надія: замість «ев-то́пос» – благословенного місця –  Бог пропонує людству «ев-анґе́ліон» – Добру вістку! Ось у чому вона полягає: Господь приготував Своїм земним дітям щось неперевершено краще, ніж утопічне земне суспільство! Він приготував їм Небесне Царство, де він Сам є і Царем, і Законодавцем! Громадянство цього Царства можна отримати вже сьогодні, живучи за Законом цього Царства – Божим моральним Законом – вже тут, на Землі.
Зв’язок Божого Закону та характеру Господа
Без сумніву, кожний закон відображає характер  законодавця. Моральний Божий Закон – не виняток. Якщо Бог люблячий, благий, святий, духовний, вірний, праведний, вічний та істинний, то таким є і Його Закон. Досконалий характер Господа цілком відобразився в принципах Його Закону.
ІДЕНТИЧНІСТЬ особливостей БОЖОГО  ХАРАКТЕРУ І ГОСПОДНЬОГО ЗАКОНУ
ОСОБЛИВОСТІ | ХАРАКТЕР  ОТЦЯ ТА СИНА | ЗАКОН
Добрий | Матв. 19:17 | Неем. 9:13;  Римл. 7:12
Незмінний | Якова 1:17; Євр. 13:8 | Луки 16:17
ОСОБЛИВОСТІ | ХАРАКТЕР  ОТЦЯ ТА СИНА | ЗАКОН
Досконалий | Матв. 5:48 | Псал. 18:8; Якова 1:25
Святий | 1 Петра 1:16 | Римл. 7:12
Духовний | Івана 4:24 | Римл. 7:14
Вірний | П. Зак. 7:9 | Псал. 110:7
Праведний | Івана 17:25 | Псал. 119:172
Істинний | Вих. 34:6; Єрем. 10:10 | Пс. 119:86, 142
Вічний | Ісаї 40:28 | Псал. 110:7, 8
Любов | 1 Івана 4:8 | Римл. 13:10
У цій таблиці є три особливі якості, котрі нерозривно пов’язані між собою, – це досконалість, незмінність і вічність. Ви ніколи не замислювалися над запитанням: чому вносяться нескінченні поправки в земні закони? Здебільшого через їхню недосконалість. Визнаючи Божу досконалість, ми маємо визнати й досконалість Його Закону. А досконалість означає і незмінність, і вічність морального Закону – Десяти Заповідей. Для багатьох визнати це – нелегкий крок, але, бажаючи бути чесними, ми повинні погодитися з цією біблійною концепцією. Лише непомильний Бог міг дати людству досконалий моральний еталон у вигляді Закону Десяти Заповідей.
Аналогічну думку висловлює й баптистський богослов Уейллес у книзі «У що вірять баптисти?». Він пише: «Бог управляє Всесвітом відповідно до принципів Свого морального Закону… Він [Закон] є незмінним не тільки стосовно різних країн і народів, днів і пір року, умов і обставин, але й у часі. Він був незмінним і залишиться таким назавжди. Неможливо навіть уявити собі, що моральні принципи Божого правління коли-небудь зміняться, як і неможливо уявити, що Бог може стати не таким, яким Він є зараз і був завжди… Його Закон святий, як святий Він Сам. Це Закон усього Всесвіту… Він [Закон] справедливий і за своєю природою не може бути несправедливим, тому що справедливість його Автора безмежна… Бог не лише справедливий, але й милостивий… Дотримуючись Його повелінь, людина знаходить добробут, щастя й блаженство. Закон – це не просто перелік заборон або настанов, як нам чинити. Він з’єднує все, що виходить від Творця, з людським життям, виявляючи співчутливу любов Бога до Свого творіння. Закон Божий сповнений Його любові» (J. C. S. Wallace, What Baptists Believe, 1934, p. 80-83).
Якби моральний Закон був змінений…
Якщо визнати Божий Закон тимчасовим, а отже, хибним і таким, що потребує змін (у чому бажають переконати нас деякі теологи), виникає низка суперечностей.
По-перше, зміна морального Божого Закону свідчила би про недосконалість його Автора та Його здатність помилятися. Чи такий наш Бог, Котрому ми служимо? Чи обмежений Він у пізнанні? Ні, оскільки Бог Сам проголошує: «Не збезчещу Свого Завіту, а що було з уст Моїх вийшло, того не зміню!» (Псал. 89:35). Закон Десяти Заповідей вийшов з уст Самого Бога.
По-друге, зміна Закону свідчила би про зміну моральних принципів у природі Бога. Чи можливе таке? Новий Завіт говорить: «Кожне добре дання і кожний досконалий дар є згори, бо сходить від Отця світла, у Якого немає зміни чи тіні переміни» (Якова 1:17). У Божому характері, як свідчить наведений текст, не відбувається навіть ані найменших змін (див. Мал. 3:6; Євр. 13:8)!
По-третє, зміна Божого Закону означала б його непосильність. Твердження деяких протестантських теологів наштовхують на висновок, що Бог помилився, давши євреям непосильний Закон, котрий ніхто не міг виконати впродовж тисячоліть, тому його довелося усунути. Складається хибне враження, що Господь поставив недосяжну мету й поклав на плечі людства непосильний гніт. Проте апостол Павло не погоджується з такою думкою й категорично заявляє: «Тому-то Закон святий, і заповідь свята, і праведна, і добра» (Римл. 7:12). Він говорить не про ярмо, а про добрий і праведний Закон. Давньогрецьке слово «діка́йя» (праведна) ще означає правильна, справедлива. Апостол Іван додає: «Бо це є любов до Бога, щоб ми дотримувалися заповідей Його; і заповіді Його не важкі»  (1 Iвана 5:3). Отже, праведний Господь дав справедливі, правильні та посильні заповіді для Свого народу.
По-четверте, відміна Закону усувала би провину всіх злочинців упродовж усієї християнської ери, бо «де немає Закону, немає і злочину» (Римл. 4:13), зникає саме поняття гріха.
Голгофа і Закон
Деякі дослідники стверджують, що саме Голгофа скасувала Божий моральний Закон, мовляв, його прибив до хреста Сам Ісус Христос. Однак таке твердження, нівелюючи значущість Божого Закону, створює серйозну не лише богословську, а й духовну проблему.
По-перше, навіщо помер на Голгофі Христос? Зрозуміло, щоб узяти на Себе беззаконня людей і спасти їх від гріха. Тоді як Господь сьогодні спасатиме від гріха, якщо моральний Божий Закон, котрий указує на гріх, скасовано й анульовано? У такому разі Христос помер за уявні беззаконня, яких не існує, і спасає від гріха, котрий для новозавітних християн не названий переступом.
По-друге, якби скасування Закону вирішувало проблему гріха, то для чого тоді взагалі було помирати Христові? Хіба анулювання Закону не є легшим і простішим шляхом, аніж смерть Божого Сина? Ми бачимо, як уміло ворог людських душ розвинув ці пагубні ідеї, щоб знецінити значення жертви Христа.
Чимало християн підпало під вплив цих ідей. Їм здалося, що великим благом було б усунути поняття гріха, оголосивши моральний Закон недійсним. Начебто якщо розбити дзеркало, то обличчя здаватиметься чистим. Проте після знищення дзеркала Закону духовне лице не стане чистішим, просто людина не бачитиме всю огиду гріха, вірячи міражу й ілюзії, ніби в неї в духовному аспекті все гаразд.
Проте саме розп’яття Христа доводить, що Бог не скасував морального Закону. Потреба в хрещенні показує, що поняття беззаконня існує. Крім того, той факт, що сучасним християнам, як і дітям Божим перших віків, потрібно каятися в гріхах, брати участь у святому Причасті як символі очищення від гріха через Кров Христову, є незаперечним свідченням дієвості живого Божого Закону й сьогодні.
Про це в Новому Завіті говорив перед своєю смертю диякон Стефан: «Це той Мойсей… що в пустині на зборах був з Ангелом, який промовляв йому на Синайській горі, та з отцями нашими, і що прийняв він живі слова, щоб їх нам передати» (Дії 7:37, 38). Давньогрецьке слово «дзо́нта», перекладене як живі, насправді вжите у формі активного дієприкметника теперішнього часу, тобто буквально означає живущі, ті, що продовжують жити. Перший християнський мученик Стефан свідчив через 3-4 роки після вознесіння Христа, що слова Закону Десяти Заповідей актуальні для нас і тепер. Виявляється, згідно зі Словом Божим, Мойсей прийняв заповіді для того, «щоб їх нам передати».
У нижченаведеній таблиці подані тексти, котрі свідчать, що в Новому Завіті жодна заповідь Декалога не втратила своєї актуальності та значущості.
ДЕСЯТЬ ЗАПОВІДЕЙ  У НОВОМУ ЗАВІТІ
Перша заповідь | Матв. 4:10; Дії 14:11-15;  1 Кор. 8:4-6; 1 Тим. 1:17
Друга заповідь | 1 Івана 5:21; Дії 15:20; 17:29;  1 Кор. 6:9; 10:14; 12:2
Третя заповідь | Матв. 5:33-37; 1 Тим. 6:1; Якова 5:12
Четверта заповідь | Луки 4:16; Матв. 24:20; Марка 2:27, 28; Дії 13:13, 14, 42-44; Дії 16:13; 17:2; 18:4, 11; Євр. 4:9
П’ята заповідь | Матв. 19:19; Ефес. 6:1-3; Колос. 3:20
Шоста заповідь | Римл. 13:9; Матв. 5:21, 22; 19:18;  1 Івана 3:15; Якова 2:10, 11
Сьома заповідь | Матв. 19:18; 1 Кор. 6:9, 10;  Якова 2:10, 11
Восьма заповідь | Римл. 13:9; 1 Кор. 6:9, 10;  Матв. 19:18
Дев’ята заповідь | Матв. 19:18; Дії 5:3, 4; 1 Кор. 6:10; Ефес. 4:25; Колос. 3:9
Десята заповідь | Римл. 7:7, 8; 13:9; Колос. 3:5; Ефес. 5:3
Авторитет Старого Завіту зі слів Христа  й апостола Павла
Як ставився Христос до Старого Завіту в цілому й до Закону Божого як частини старозавітних Писань зокрема? А яка була думка щодо цього у великого апостола язичників Павла? Чи були вони авторитетними для Ісуса та Його учня?
Вислови Ісуса Христа. «Дослідіть Писання; ви ж бо думаєте, що в них є вічне життя, – а вони свідчать про Мене» (Івана 5:39). Про які Писання говорить Христос? У ті часи ще не існувало новозавітних книг, тому зрозуміло, що Він запрошує до вивчення книг Старого Завіту. У цьому ж розділі містяться слова Спасителя про єдність та нерозривність Тори (П’ятикнижжя) та Євангелія: «Бо коли б ви повірили Мойсеєві, то вірили б і Мені, бо Він писав про Мене. Якщо ж не вірите його Писанням, то як повірите Моїм словам?» (Івана 5:46, 47). Як бачимо, Ісус категорично заявляє, що неможливо по-справжньому повірити Його словам, не повіривши Закону та повелінням книг Старого Завіту.
Вислови апостола Павла. Сучасні богослови приписують апостолові Павлу як апостолу язичників настрої, нібито направлені проти Божого Закону. Утім, якщо уважно дослідити вищенаведену таблицю про Божі Заповіді в Новому Завіті, можна зауважити, що саме Павло – єдиний, хто утверджує всі Десять Заповідей або своїм вченням через Послання, або власним життям. Він неодноразово підкреслював єдність та нерозривність Писань Старого та Нового Завітів, звертаючись до християн: «Ви збудовані на підвалинах апостолів і пророків, з наріжним каменем – Самим Ісусом Христом» (Ефес. 2:20).
Цьому ж авторові належить і такий вислів: «Усе Писання Богом натхненне…» (2 Тим. 3:16). Розвиваючи думку, далі в цьому уривку він навчає про велику користь старозавітних Писань для християн (сформованого канону Нового Завіту на час написання цього послання ще не було): «…І корисне для навчання, для картання, для виправлення, для виховання у праведності, – щоб досконалою була Божа людина…» (2 Тим. 3:16, 17). У Посланні до римлян читаємо аналогічне твердження: «А все, що давніше написане, написане нам на науку, щоб терпінням і потіхою з Писання ми мали надію» (Римл. 15:4).
В останній цитаті апостол Павло вказує на чотири цілі Писань Старого Завіту:
1.  Користь для розуміння віровчення (доктрини) та з’ясування істини, бо слово «наука» – «дідаскалі̀а» – буквально означає вчення, доктрина. Отож текст Старого Завіту – це посібник християнських доктрин. Писання живить розум християнина, аби він міг знати, що є істина, і зробити правильний духовний вибір.
2. Користь старозавітних Писань для практичного християнського життя. Слово «хюпомоне́» –  означає не просто пасивне терпіння та подолання труднощів, а стійкість і витривалість. Писання надихають на витримку та постійність під час переживання труднощів і випробувань за віру.
3. Користь для духовної підтримки. Вони потішають і підтримують християнина в період випробувань та розчарувань.
4. Користь Писань Старого Завіту полягає в здатності дарувати надію. Ця надія не на щось, а на Когось, тобто на Того, Хто є Всесильним і ніколи не зраджує!
Закон до Синаю
Чи можна судити людину за порушення закону вчора, якщо даний закон був ухвалений лише сьогодні? Певно, що ні. Закон вступає в силу з дня його підписання президентом країни чи відповідним посадовцем. Ось що сказав із цього приводу Христос: «Якби Я не прийшов був і не говорив їм, то гріха не мали б; а відтепер не мають вже виправдання за свій гріх» (Івана 15:22). «Якби ви були сліпими, то не мали б гріха; але ви кажете, що бачите, – тож гріх ваш залишається на вас» (Івана 9:41). Апостол Павло в різних посланнях висловлює ту саму думку, стверджуючи, що без наявності Божого Закону гріх не має сили та чинності (див. Римл. 4:15; 7:7; 1 Кор. 15:56).
Із цих роздумів випливає логічний і незаперечний висновок: якщо в Едемському саду Адам і Єва згрішили, то сам цей факт свідчить про наявність Божого Закону.
Аналізуючи книги Буття та Йова, які вважаються першими біблійними книгами, написаними Мойсеєм у пустелі, тобто до часу проголошення Синайського Завіту, знаходимо загальні терміни на позначення гріха. У цих двох книгах (у Синодальному перекладі) вживаються слова: гріх – 17 разів, грішник – 19 разів, беззаконня та беззаконник – 36 разів, неправда – 11 разів, зло або злодіяння – 40 разів. Якби до Синаю не існувало Божого Закону, звідки тоді біблійні герої могли знати, що таке гріх, беззаконня, зло та неправда – терміни, які вживаються в досинайський період загалом 123 рази? Можливо, тоді людина була сама собі закон? Людську неспроможність самостійно встановлювати критерії добра та зла яскраво продемонструвала вся історія людства, а особливо мораль атеїстичного суспільства. Ось чому навіть дуже освічений апостол Павло вигукує: «Але я пізнав гріх тільки через закон» (Римл. 7:7).
Дехто думає: можливо, у досинайський період існували якісь загальні, абстрактні принципи, а не Десять Заповідей, які вказують на конкретний гріх? У таблиці наведені тексти, котрі свідчать про існування Десяти Заповідей у досинайську епоху.
БОЖИЙ ЗАКОН ДО СИНАЮ
Перша заповідь | Бут. 35:2-4; І. Нав. 24:2
Друга заповідь | Бут. 31:19-34; 35:1-4
Третя заповідь | Бут. 14:22; 18:30; 31:53
Четверта заповідь | Бут. 2:1-3; Вих. 16:22-30
П’ята заповідь | Бут. 9:22-25; 37:35; 50:15-17
Шоста заповідь | Бут. 4:7, 8; 9:6; Івана 8:44
Сьома заповідь | Бут. 12:17, 18; 18:20; 19:4, 5; 20:3-9; 34:1, 2, 31; 39:7-9
Восьма заповідь | Бут. 27:35, 36; 30:33; 31:19, 30; 44:4-8
Дев’ята заповідь | Бут. 12:11-20; 20:1-9; 27:12
Десята заповідь | Бут. 3:6
Якщо припустити, що до Синаю Божий Закон не існував, тоді виникає чимало запитань щодо вищенаведених біблійних уривків:
• Убивство Авеля (порушення шостої заповіді). Чому Господь говорить Каїнові: «В дверях гріх підстерігає» (Бут. 4:7)? Якби не існувало шостої заповіді, таке твердження не мало би змісту!
• Домагання дружини Потіфара (порушення сьомої заповіді). Звернемо увагу, як Йосип відповів спокусниці: «Як же я вчиню це велике зло, і згрішу перед Богом?» (Бут. 39:9). У чому ж тут зло і про який гріх говорить Йосип? Адже якщо немає Закону, немає й гріха блуду!
• Крадіжка (порушення восьмої заповіді). Цікаво, чому Лаван дорікав Якову за крадіжку домашніх божків, якщо восьма заповідь, як дехто вважає, тоді не була відома людям?
• Обман і неправда (порушення дев’ятої заповіді). Чому б Яків так боявся стати ошуканцем в очах батька, якщо поняття обману на той час не  існувало?
Напередодні подій укладення завіту на Синаї та проголошення Десяти Заповідей Бог сказав ізраїльтянам: «Чи довго ви будете ухилятися від дотримання заповідей і законів Моїх?» (Вих. 16:27). Бог промовив у множині «заповідей і законів», хоч Декалог ще не був проголошений народові й викарбуваний на кам’яних скрижалях! Досконала Господня справедливість ніколи б не дозволила засудити людей за переступи, про які вони нічого не знали.
• Знищення допотопного світу. «І побачив Господь, що велике розбещення людей на землі, і що всі думки і помисли серця їхнього було зло повсякчасне» (Бут. 6:5). За що був винищений допотопний світ, якщо, як дехто стверджує, не існувало Божих Заповідей, котрі були критерієм моральності (євр. «ра» – зло, моральне поняття)? Вони поплатилися життям за порушення невідомого закону?
• Знищення Содому та Гоморри. Господь знищив давні міста Содом та Гоморру, чітко назвавши причину такого рішення: «Господь сказав: Скарги, що здіймаються з Содому й Гоморри, вельми великі і гріх їхній дуже тяжкий» (Бут. 18:20).
• Скинення з Неба сатани. Більше того, Божий Закон був відомий ще на Небі! За його порушення поплатився ангел – херувим на ім’я Люцифер, котрий повстав проти Божого правління. Якби не було Закону, усі ангели та небожителі могли б запитати: «А за що Бог скинув з Неба Люцифера?» (Див. Ісаї 14:12-15; Луки 10:18; Івана 8:44; Об’явл. 12:7-9).
Апостол Павло наводить переконливий аргумент на користь існування закону ще до Синаю: він указує, що «смерть царювала від Адама до Мойсея» (Римл. 5:14). Існування смерті може бути лише наслідком гріха: «Жало смерті – це гріх» (1 Кор. 15:56). Якби Закону не було, то не було б ані гріха, ані осуду за нього, ані смерті як плати за гріх.
* * *
Кожний християнин має цілковиту свободу обрати шлях духовної людини. А це – дорога Божої благодаті, Його волі та Його Закону.
Розділ 6
ХРИСТОС  І БОЖИЙ ЗАКОН
Американців цікавить, від чого помер Майкл Джексон; англійців – таємниця автокатастрофи принцеси Діани; росіяни не можуть збагнути, що сталося з літаком Юрія Гагаріна перед смертю космонавта, а українці висувають версії таємничих смертей відомих політиків… Нас оточує безліч запитань і загадок. Серед них – проблеми, розв’язавши котрі, ми просто задовольнимо власну чи загальнонаціональну цікавість. Проте існують запитання, особливо в релігійній сфері, від правильної відповіді на котрі залежить не лише наша теперішня доля, але й вічна. Одне з них: як ставився Христос до Божого Закону?
Видатні богослови християнських деномінацій намагаються з’ясувати це питання й дати християнам чітку та ґрунтовну відповідь. І її можливо знайти, адже в наших руках – безцінний Божий документ, Біблія, що цілком зрозуміло відкриває незмінну волю Господа.
Ставлення Христа до Закону: пророцтво
Дослідники підрахували: понад триста старозавітних пророцтв здійснилися в житті та служінні Ісуса Христа (див. Луки 24:27, 44). У цих пророцтвах чітко висвітлене ставлення грядущого Месії до Божого Закону. Ось що повідомляє про це за тисячу років до  н. е. книга Псалмів: «Твою волю чинити, Мій Боже, Я хочу, і Закон Твій у Мене в серці» (Псал. 40:9; пор. Псал. 40:7-9 з Євр. 10:5-7 – автор Послання до євреїв стверджує, що це пророцтво про Христа).
Чимало християн щиро запитує: що практично означає «прийняти Христа у своє серце»? Біблійна відповідь проста: приймаючи Христа у своє серце, ви приймаєте Божий Закон – вияв Його волі – як практичне керівництво для власного життя.
Через 300 років після царя Давида в месіанському 42-му розділі пророк Ісая говорить про мету Приходу Месії: «Господові бажано було заради правди Своєї звеличити і прославити Закон» (Ісаї 42:21).
Ставлення Христа до Закону: Євангеліє
Слід зауважити: ставлення Ісуса Христа до Закону найповніше розкривають не пророцтва, а Євангелія. Описуючи земне життя Божого Сина, Його служіння та вчення, Новий Завіт дає однозначну відповідь на запитання: як ставився Христос до Божого  Закону?
Вчення Христа про Божий Закон
Мета Приходу Месії. У Нагірній проповіді Христос урочисто проголосив мету Свого Приходу.
Виконання Закону. «Не подумайте, ніби Я руйнувати Закон чи Пророків прийшов, Я не руйнувати прийшов, але виконати» (Матв. 5:17). Хоч у цьому тексті слово «Закон» може мати і загальне значення –  П’ятикнижжя (євр. «Тора́»), проте, згідно з контекстом, воно має і вужчий зміст: центр і «серце» Тори –  моральний Закон Десяти Заповідей. Ужите в цьому тексті слово «номі̀дзо» означає мати звичай, думати, вважати, визнавати. Христос урочисто проголосив: «Не припускайтеся навіть думки, не вірте й не визнавайте того, що нібито метою Мого Приходу було скасувати Божий Закон».
З таким тлумаченням цього тексту погоджується всесвітньо відомий протестантський проповідник і євангеліст Дуайт Муді: «Закон Божий вічний. Він не може бути змінений, і ним не можна нехтувати. Сам Христос, Котрий, як Законодавець, має владу над законом, засвідчив, що Його метою було роз’яснити значення Закону в усій його повноті, проте аж ніяк не скасувати його. Ті, хто називає себе учнями Христа, повинні поважати і Його Закон. Якби вони мали цю повагу, то не були б готові з такою легкістю нехтувати Законом, змінювати його, перетлумачувати, а навпаки, охоче приймали б кожну його “йоту” і “риску”» (Журнал Moody Monthly, червень 1946 р., с. 631).
Звеличення Закону. Ще однією метою Приходу Месії, згідно з пророцтвом Ісаї, було звеличення та прославлення Закону (див. Ісаї 42:21). Це старозавітне провіщення збулося у вченні Ісуса Христа. Слова великого Вчителя піднесли Божий Закон на належний, найвищий рівень. Пригадаймо уривки з Нагірної проповіді: «Ви чули, що було стародавнім наказане: Не вбивай, а хто вб’є, підпадає він судові. А Я вам кажу, що кожен, хто гнівається на брата свого, підпадає вже судові… Ви чули, що сказано: Не чини перелюбу. А Я вам кажу, що кожен, хто на жінку подивиться із пожадливістю, той уже вчинив із нею перелюб у серці своїм» (Матв. 5:21, 22, 27, 28).
Христос звеличує Закон, указуючи, що Десять Заповідей стосуються не лише вчинків людини, але й глибинного наповнення її розуму та думок. Недостатньо виконати заповідь, не вбиваючи зброєю, Господь вважає вбивцею навіть того, хто плекає в серці ненависть до ближнього. Так само порушником сьомої заповіді стає навіть той, хто з пожадливістю розглядає аморальні ілюстрації на сторінках журналів, Інтернету чи дивиться такого роду відеопродукцію.
Цікаво, що коли Ісус говорить про деякі інші повеління з Тори, що не стосуються Декалога, наприклад: про розлучення та клятву, – то Він їх цілковито скасовує (див. Матв. 5:31-37). Навіть цим Христос як Законодавець відмежовує вічний незмінний Закон Десяти Заповідей від тимчасових постанов.
Значущість Божого Закону. Христос неодноразово свідчив про неперевершене значення морального Закону у Своїх промовах. «Якщо зберігатимете Мої заповіді, то перебуватимете в Моїй любові, – так само, як Я, зберігши заповіді Мого Отця, перебуваю в Його любові» (Івана 15:10). Дехто з християн протиставляє заповіді Отця та Сина як цілком різні, але Сам Христос заперечує цю думку такими словами: «Бо не від Себе Я говорив, а Отець, Який послав Мене, – це Він дав Мені заповідь, що маю сказати і що говорити. І знаю, що Його заповідь – це вічне життя. Що Я кажу, то так кажу, як сказав Мені Отець» (Івана 12:49, 50).
Отець як незмінний та досконалий Бог не може Сам Собі суперечити, даючи різні моральні критерії: на Синаї – одні, а згодом через Свого Сина – інші.
Деякі вислови Ісуса про Декалог. Наявність терміна «беззаконня» свідчить про факт існування Закону, який і визначає, що є гріхом і беззаконням (див. Римл. 7:7; 1 Івана 3:4). Ісус неодноразово вживав цей термін, підтверджуючи чинність Декалога: «І тоді відповім їм: Я ніколи не знав вас; відійдіть від Мене всі, хто чинить беззаконня!» (Матв. 7:23); «І через поширення беззаконня охолоне любов багатьох» (Матв. 24:12). Докоряючи тогочасним богословам, Христос промовив: «Навіщо й ви нехтуєте заповідями Божими заради звичаїв ваших? Адже Бог заповідав: Шануй батька і матір…» (Матв. 15:3, 4). Певно, і сьогодні такі ж слова докору сьогодні могли би бути звернені до багатьох сучасних теологів.
Коли юнак бажав дізнатися, яких саме заповідей слід дотримуватися, Ісус цитує йому у відповідь п’ять із Десяти Заповідей Декалога, говорячи про них як про ті, що залишаються чинними досі: «А Він сказав йому: Та коли хочеш увійти в життя вічне, дотримуйся заповідей. Він сказав Йому: Яких? А Ісус сказав: Не вбивай, не чини перелюбу, не кради, не свідкуй облудно. Шануй батька і матір; і люби ближнього твого, як самого себе» (Матв. 19:17-19). Навіть коли Христос уже помер на хресті й був похований у гробниці, що робили перші християни? «А коли повернулися, то приготували пахощів і мира, а в суботу спочили за заповіддю» (Луки 23:56). Це означає, що четверта заповідь про святість суботи, як і весь моральний Закон Десяти Заповідей, не був прибитий до хреста, на відміну від церемоніального, який був виконаний у Христі.
Служіння Христа і Закон Божий
Христос звеличив і прославив Закон не лише Своїм вченням, а й Своїм служінням людству. Упродовж усього земного життя Ісус не ігнорував жодної з Десяти Заповідей. У Своєму служінні Він виступав лише проти фарисейських коментарів, людських традицій і приписів, котрі обтяжували та спотворювали правдиве розуміння Божого Закону. Даруючи грішникам Божественне прощення та зцілення, Христос цим не применшував і не принижував значущості жодної із заповідей Декалога.
Ось яскравий приклад: фарисеї привели до Ісуса жінку, схоплену в перелюбі. Він промовив до неї: «”Де ж ті, жінко, що тебе оскаржили? Чи ніхто тебе не засудив?” А вона відказала: “Ніхто, Господи”… І сказав їй Ісус: “Не засуджую й Я тебе. Іди й більше не гріши”» (Івана 8:10, 11). Виявивши благодать, милість і прощення, Він не промовив: «Невдовзі, на хресті, Я скасую всі заповіді, і ти зможеш вільно без осуду жити як завгодно, оскільки це вже не вважатиметься гріхом».
Ще один приклад зі служіння Господа про незмінність морального Закону. Зціливши у Витезді хворого, котрий 38 років страждав від недуги, Ісус наказав йому: «Ось видужав ти. Не гріши ж уже більше, щоб не сталось тобі чого гіршого» (Івана 5:14).
Воістину в служінні Спасителя здійснилося давнє пророцтво: «Милість [Божа благодать] та правда [Господній Закон] спіткаються, справедливість та мир поцілуються» (Псал. 85:11).
Смерть Христа і моральний Закон
Найвагомішим свідченням про ставлення Христа до Божого морального Закону є хресна смерть Спасителя. Саме цей факт став наймогутнішим доказом незмінності Божого Закону.
Обставини смерті Ісуса. На користь такого твердження свідчать навіть самі обставини, пов’язані зі смертю Викупителя. Він помер у п’ятницю, а у святі години суботнього дня після подвигу викуплення спочивав у гробниці, як і сьомого дня творіння. Так само й апостоли та жінки, серед яких була і мати Ісуса Марія, «наготувавши пахощів і мира, в суботу, за заповіддю, спочивали» (Луки 23:56) і прийшли до гробу лише першого дня тижня.
Скасування Закону зробило б смерть Христа даремною. Якби Бог мав намір скасувати моральний Закон, Він міг би це легко зробити за життя Ісуса, ще до Голгофи, і тоді зникла би потреба у Його смерті. Та якщо Христос помер на хресті, це незаперечний доказ того, що Закон не міг бути скасований! Якби Закон можна було анулювати, тоді хресна смерть Ісуса була б  даремна.
Крім того, якщо Христос назвав метою Свого Приходу виконати Закон (про що йшлося вище), а потім, як стверджують деякі християни, прибив цей самий Закон до хреста, у такому разі метою хресної смерті було б виправдати грішників у їхній гріховності. Тоді спасіння перетворилося б на юридичну формальність –  звільнення від засудження в гріхах, але не від самого гріха. Якби заповіді були скасовані на хресті, тоді смерть Христа відкрила б шлях до легалізації беззаконня та аморальності. Анулювання Закону замість розв’язання проблеми гріха увіковічнило б існування нечестя як неминучої реальності. Проте Ісус узяв на Себе вирок Закону, тобто смерть, щоб, як засвідчив небесний вісник, спасти людей Своїх від їхніх гріхів (див. Матв. 1:21). Місією Спасителя було спасти людство від гріхів, а не разом з гріхами їхніми. Христос помер, а Закон залишився живий, ось чому слова Закону навіть після вознесіння Христа названі живими (див. Дії 7:38). Пригадуєте, у попередньому розділі йшлося про те, що слово «дзонта» вжито  в теперішньому часі? Це означає, що вони живі й сьогодні.
На превеликий жаль, говорячи про смерть Декалога на хресті, деякі християни навіть не усвідомлюють, наскільки принижують велич та значущість Голгофської жертви.
Смерть Христа і Закон сьогодні. Скажіть, дорогі християни, сьогодні від чого дає викуплення й очищення смерть Спасителя? У чому слід каятися Божій дитині у ХХІ столітті? Хіба не у власних гріхах? А що сьогодні слугує визначальним критерієм праведного і гріховного, доброго і злого, окрім Божого морального Закону? Святий апостол Іван говорить: «Коли ж ходимо в світлі, як Сам Він у світлі, то маємо спільність один із одним, і кров Ісуса Христа, Його Сина, очищує нас від усякого гріха. Коли ж кажемо, що не маємо гріха, то себе обманюємо, і немає в нас правди! Коли ми свої гріхи визнаємо, то Він вірний та праведний, щоб гріхи нам простити, та очистити нас від неправди всілякої» (1 Івана 1:7-9).
Голгофа і два Закони. Отже, можемо підсумувати: на Голгофі сталися два великих дійства щодо Божого Закону.
1) Скасування обрядової системи церемоніального закону, даного Богом на Синаї. Христос помер під час принесення в Єрусалимському храмі вечірньої жертви – невинного агнця. Істинний Агнець Божий був принесений у жертву за людські гріхи. За 700 років до Христа Даниїл пророкував, що Своєю смертю Месія «припинить жертву й приношення» (Дан. 9:26, 27).  Оскільки обрядова система була лише, як зазначає апостол, «тінню майбутніх благ» (Євр. 10:1), вона мала силу тільки «до часу виправлення» (Євр. 9:10), або «до пришестя Насіння» (Гал. 3:19).
2) Голгофа затвердила моральний Закон Десяти Заповідей, бо жодна з них не була скасована в Новому Завіті. Факт хресних страждань Спасителя – найсильніший доказ того, що Десять Заповідей не можуть бути зміненими або втратити силу. На хресті Христос сплатив вимоги порушеного Закону. Хрест означає остаточну новозавітну ратифікацію морального Закону Божого. Голгофа, засудивши гріх, показала непорушність Закону в новозавітну епоху. «Плата за гріх – смерть» (Римл. 6:23) і для грішників Нового Завіту, тому Божий Закон Десяти Заповідей залишається в силі й нині.
Голгофа і віра. Згідно з Євангелієм, Христос на хресті заплатив ціну гріха, тож людині потрібно лише вірою прийняти цей подарунок. Та чи віра не анулює моральний Закон, роблячи його непотрібним? Виявляється, ні! Апостол Павло проголошує: «Отже, ми знищуємо Закон вірою? Ніяк; але Закон стверджуємо» (Римл. 3:31).
3. Ставлення Христа до Закону:  послання апостола Павла
Видатний апостол язичників, апостол Павло у своїх посланнях розвиває глибоку теологію поєднання благодаті Божої та Його Закону. Проте чимало християн стверджує, що якраз послання Павла свідчать про скасування Христом морального Закону. Чи правомірні такі заяви? Звернемо увагу на деякі думки цього видатного теолога про ставлення Христа до морального Закону.
Завіт і зміна Закону. «Бо, де є Заповіт, там необхідно, щоб настала смерть заповідача. Тому що Заповіт чинний після померлих; він не має сили, коли заповідач живий» (Євр. 9:16, 17). Якщо людина, укладаючи заповіт, переписує майно на когось із родичів, то воно стає його власністю лише після смерті заповідача. Чи можливо після затвердження Нового Завіту Кров’ю Христа щось до нього додати або відняти? Сам апостол Павло й відповідає: «Брати, кажу вам по-людському: навіть затвердженого людьми Завіту  ніхто не відкидає і нічого не додає до нього» (Гал. 3:15). Тому якщо існують конкретні вказівки щодо зміни Декалога, котрий був основою Завіту, то вони повинні міститися не в посланнях апостола Павла, а в чотирьох Євангеліях – у висловах самого Заповідача Господа Ісуса Христа. Причому ці вказівки мали би бути дані за життя Христа, оскільки на хресті Новий Завіт був запечатаний кров’ю Заповідача, а це означало його незмінність і непорушність. Будь-які спроби змінити щось після смерті Божого Сина були би посяганням вселенського масштабу на прерогативу Заповідача.
Зміна Закону чи Завіту? Про яке скасування Божого Закону в Новому Завіті може йтися, якщо апостол Павло Святим Духом підносить його на незрівнянно вищий рівень, ніж у Старому Завіті? Ми знаємо, що основною тезою Нового Завіту були Божі слова: «Покладу Мої закони в їхній розум, напишу їх на їхніх серцях, і буду для них Богом, і вони будуть для Мене народом» (Євр. 8:10).
Не існує жодного новозавітного тексту, котрий би стверджував, що Христос дав людству кращі Заповіді чи кращий моральний Закон. У Посланні до євреїв Павло конкретно пише, що Ісус приніс тільки кращий Завіт. Тому якщо й говорити про якусь зміну, то лише про зміну Завіту, а не морального  Закону!
У чому ж була перевага Нового Завіту? По-перше, він був скріплений не кров’ю тельців, а власною кров’ю Господа Христа. По-друге, Закон Божий – основа цього Завіту – мав бути закарбований не на кам’яних скрижалях, а в людських душах і серцях. Це означає, що християни живуть згідно з Божим Законом не тому, що змушені або бояться покарання, а тому що моральні принципи стали їхньою сутністю та світоглядом. Вони прощені благодаттю Христа, вкриті Його праведністю, спасенні, тому плодом їхнього спасіння є послух Божій волі, відкритій у Його Законі. І цей послух став невід’ємною частиною їхнього єства.
Смерть Закону чи гріха? Прочитаємо ще один вислів апостола Павла в Посланні до римлян: «Ми поховані з Ним через хрещення на смерть, щоб, як Христос воскрес із мертвих славою Отця, і ми теж жили новим життям» (Римл. 6:4). Навіщо новозавітній людині, яка приймає Ісуса, ще хреститися? Апостол розвиває теологію хрещення як прообраз смерті й воскресіння Ісуса Христа. «Поховання» у водах хрещення вказує на поховання «старої» людини з її гріхами та переступами, що є вказівкою на поховання Ісуса Христа в могилі. А коли людина виходить з води для нового життя перемоги над гріхом, це є прообразом воскресіння Христа з могили. Якби смерть Христа слугувала засобом для поховання Закону Десяти Заповідей, то вся теологія хрещення втратила б зміст і людині не було б сенсу після хрещення жити в моральній святості та чистоті. «Він тілом Своїм Сам підніс гріхи наші на дерево, щоб ми вмерли для гріхів та для праведності жили» (1 Петра 2:24).
Закон і служіння Христа в Небесній святині. Апостол Павло розкриває ще одну надзвичайно важливу біблійну доктрину, котра також свідчить про взаємозв’язок Христа і Закону, – служіння Господа в Небесній святині. Ось що він пише: «Бо ми маємо не такого Первосвященика, що не міг би співчувати слабостям нашим, але випробуваного в усьому, подібно до нас, окрім гріха» (Євр. 4:15). «Таким якраз і має бути у нас Первосвященик: святий, непричетний до зла, бездоганний, відділений від грішників і піднесений вище небес» (Євр. 7:26).
Служіння Христа в істинній Небесній святині, копією котрої була святиня Мойсея, є ще одним незаперечним аргументом актуальності Божого морального Закону. У Посланні до євреїв Павло проводить чіткі паралелі між цими двома святинями. Стежачи за його аналогією й досліджуючи старозавітну храмову систему, можемо сказати, що центром земної святині було Святе святих із золотим ковчегом, у котрому зберігалися Божі Заповіді. Кришка ковчега символізувала Божий престол милості, а нижче, ніби в основі престолу Всевишнього, лежали скрижалі Закону. І все це було тінню, прообразом служіння в Небесній святині! Хіба цієї думки недостатньо для того, щоб зробити правильні висновки щодо вічності та незмінності Закону Божого?
Христос, подібно до старозавітного первосвященика, заступається перед престолом Божим за Свій народ. Проте Він звершує справу заступництва стосовно не якихось віртуальних гріхів, а реальних переступів, вчинених проти Його волі, викладеної в Законі. Святе Письмо чітко та зрозуміло свідчить: «Діти мої! Це пишу вам, щоб ви не грішили; а якби хтось згрішив, то ми маємо Заступника, перед Отцем, Ісуса Христа, Праведника» (1 Івана 2:1). Якби Закон Десяти Заповідей був мертвим, то небесне заступництво Христа перетворилося б на простий фарс. Навіщо Небесному Заступникові клопотатися про очищення Божого народу від гріхів, якщо Закон, котрий визначає, що таке гріх, знищено і він більше не існує?
Новий Завіт запрошує не голослівно, а власним життям виявити живе християнство, наслідуючи приклад Спасителя, про Котрого написано: «Хоч Він і Син, проте стражданнями навчився послуху. Удосконалившись, Він став причиною вічного спасіння всіх, хто Йому слухняний» (Євр. 5:8, 9).
* * *
Отож християнин дотримується заповідей не для того, щоб спастися, а тому що він уже спасенний благодаттю та кров’ю Христовою. Виконання заповідей –  не причина, а наслідок спасіння. Про це писав Давид ще за 1000 років до народження Христа: «Я кличу до Тебе, спаси Ти мене, і я буду держатись свідоцтв Твоїх!» (Псал. 119:146). Видимим плодом спасіння є життя у згоді з Божими Заповідями, мотивоване бажанням не засмучувати Господа.
Засвідчимо ж нашому Спасителеві про свою любов, визнавши Його Господарем свого життя та серця й постійно виявляючи послух Його святій волі.
Розділ 7
ЄВАНГЕЛІЄ  І ДЕКАЛОГ
Мабуть, вам відома гумористична притча про царя, що відвідав в’язницю, бажаючи знайти людину, яку можна було би помилувати. Почувши про прибуття царя, усі ув’язнені наввипередки почали говорити про власну непричетність до злочину та цілковиту невинність. Лише один стояв осторонь, винувато схиливши голову.
– Що ти скоїв, що навіть боїшся до мене підійти? – суворо запитав цар у в’язня.
– Я винний, мій царю… Я вкрав дві гуски у вдови і досі відчуваю докори сумління. Негідний я чоловік…
Тоді цар розгнівався й закричав:
– Як ти посмів?! Заберіть його звідси й випустіть геть на волю, щоб він тут не розбещував цих праведних людей!
Умовою звільнення було усвідомлення в’язнем своєї провини й щире каяття в скоєному злочині.
Звістка Євангелія полягає саме в тому, що грішникові, котрий усвідомлює власні гріхи й розкаюється в них, Бог дарує Своє прощення.
А чи є в цій євангельській вістці місце для Божого Закону? Чи не суперечать одне одному Євангеліє і Закон? Чи скасовують дві заповіді любові, проголошені Христом, Десять Божих Заповідей, даних на Синаї? Саме ці важливі запитання ми розглянемо в цьому розділі.
Суперечність чи поєднання?
Сутність Євангелія. Отже, чи суперечать одне одному Євангеліє і Закон? Щоб розв’язати цю проблему, слід визначити, у чому ж сутність Євангелія. Про це конкретно свідчить апостол Павло: «Нагадую вам, браття, Євангелію, яку я благовістив вам, котру ви прийняли, в котрій, отже й утвердилися, Котрою ви спасаєтеся, якщо викладене вам утримуєте так, як я благовістив вам, якщо тільки ви увірували не марно. Бо я найперше передав вам, що сам прийняв, тобто, що Христос помер за гріхи наші, за Писанням. І що Він похований був, і що воскрес третього дня, за Писанням» (1 Кор. 15:1-4).
Сутність Євангелія, за словами Павла, полягає в унікальних спасенних діях Христа щодо людства: це Його Голгофська смерть і славне воскресіння, як і передбачали пророцтва Старого Завіту. Цей євангельський текст указує й на мету Христової смерті –  «…за наші гріхи». Євангеліє – це Добра вістка про те, що Бог через Христа готовий простити й очистити грішника, котрий кається.
У попередніх розділах ми говорили про те, що не існує іншого критерію для визначення гріха, окрім морального Божого Закону – Декалога. Голгофа без наявності та чинності Закону – даремна. Саме існування Євангелія, мета якого полягає в спасінні від гріха, вимагає наявності ще й Закону, функція котрого – визначити, що таке гріх.
Скасування Закону усуває саме «серце» Євангелія, Голгофську жертву, оскільки Ісусове прощення в такому разі стає непотрібним. Якщо Закон анульований, тоді непотрібна й Христова цілюща благодать, котра виправдовує й освячує розкаяного грішника. Так, людина не спасається Законом, але спасіння без наявності Закону – ілюзорне й віртуальне, бо не зрозуміло, від чого людину слід спасати, адже гріх без Закону перестає бути злочином. Закон – це не засіб спасіння, а критерій визначення гріха, від якого спасає Христове Євангеліє.
Взаємодія Закону і Євангелія. Концепція, згідно з якою Бог оселяється в серці людини Святим Духом і дає їй сили жити праведним життям, коротко сформульована в книзі пророка Єзекіїля, де Бог говорить: «Я вкладу в ваше нутро Дух Мій і вчиню так, що ви будете ходити в Моїх заповідях та берегти й виконувати Мої установи» (Єзек. 36:27). Закон – це інструмент у руках Святого Духа, за допомогою якого Він докоряє людям у їхніх переступах та гріхах (див. Івана 16:7, 8; 1 Івана 3:24). Дух Божий веде грішника до підніжжя гори Закону, щоб він побачив Божественне мірило праведності, вислухав засудження свого гріха й вирок вічної смерті. Коли грішник усвідомлює своє безвихідне становище, Святий Дух веде його на Голгофу й відкриває шлях спасіння. Саме тоді, коли людина глибоко усвідомлює свій гріх і пов’язане з ним прокляття, вона готова почути Євангеліє – Добру вістку про спасіння через віру у викупну жертву Ісуса Христа.
Ось так Закон і Євангеліє взаємодіють у справі викуплення людства, вони аж ніяк не суперечать одне одному. Закон не може зняти з нас гріх, а тільки Христос, Котрий прийшов для того, щоб звільнити нас від осуду Закону, а не від самого Закону. Ми не можемо заслужити спасіння нашими добрими ділами або ретельним дотриманням Десяти Заповідей. Послух – це плід нашого спасіння в Христі. Це зовнішній вияв глибокої вдячності Богові у відповідь на Його незбагненну любов. Тому дотримання Закону –  це не шлях до спасіння, а шлях спасенних. Віруючі, котрі розуміють, як високо Христос цінував Закон і підносив його у Своєму житті, охоче наслідуватимуть Його в цьому.
Євангеліє не позбавляє людство моральних принципів, затверджених у Божому Законі, а навпаки –  звеличує їх. Слово «Закон» (гр. «но́мос») вживається в Новому Завіті 194 рази. Давньогрецьке «аномі̀а» –  беззаконня, беззаконник – 24 рази. Слова ж «гріх», «грішник» записані у 247 текстах, з яких 83 належать перу апостола Павла, котрому деякі християни приписують ідеї скасування Закону. Отже, тема Закону становить таку ж невід’ємну частину Нового Завіту, як і  Старого.
Ось як про це написано в основах віровчення методистських церков: «Між Старим і Новим Завітами немає суперечностей, тому що в них обох ідеться про вічне життя, яке Бог пропонує людям через Ісуса Христа, Котрий є єдиним посередником між Богом і людиною, будучи одночасно і Богом, і людиною. Помиляються ті, котрі стверджують, що патріархи – Авраам, Ісак і Яків – очікували здійснення лише тимчасових обітниць, підкоряючись Його голосові й виконуючи всі Його настанови. Церемоніальний закон, даний Богом Мойсеєві, стосується обрядів, церемоній і ритуалів, а також громадянських приписів, тож християнам немає потреби дотримуватися цих законів. Що ж до морального Закону, то дотримання його є священним обов’язком для всіх християн» (Основи пунктів віровчення,  стаття 6, с. 808).
Якісні характеристики Божого Закону  згідно з Новим Завітом
За тими характеристиками, які Сам Ісус Христос та апостоли дають Законові на сторінках Євангелій, можна визначити їхнє ставлення до Божого Закону. Розглянемо кілька з таких якостей.
Ісус про якості Закону. Христос говорить про Божий Закон як про вічний та незмінний: «Швидше небо й земля минуться, ніж пропаде хоч одна риска із Закону» (Луки 16:17). Слово «кера́йя», перекладене тут як риска, означає виступ у деяких єврейських літерах, що відрізняє їх від інших літер. Якщо до цього поставитися недбало й недописати невеличкий виступ у букві, то замість літери «бет» може вийти «каф», замість «хет» – «тав», замість «за́їн» – «вав», а замість букви «са́мех» – «мем» (софіт). Христос урочисто проголосив: немислиме не лише скасування всього Закону чи якоїсь заповіді, а навіть зміна однієї букви в словах Закону! Чому Христос такий категоричний? Тому що Божий Закон – досконалий (Псал. 19:8).
Апостоли про якості Закону. Саме про досконалість Закону пише апостол Яків: «А хто загляне пильно в Закон досконалий, Закон свободи, і перебуватиме в ньому, той не буде забудькуватим слухачем, але виконавцем справи, блаженний буде у своїм діянні» (Якова 1:25).
Ми вже згадували причини, чому земні закони так часто скасовують або вносять до них поправки. Їхніми авторами є недосконалі люди, які неспроможні все врахувати. Проте Святе Письмо стверджує, що автором морального Декалога є Сам досконалий Бог. Що ж тоді можна до цього Закону додати чи виправити в ньому? Заповіді Божі є такими ж досконалими і незмінними, як і Сам Господь, Котрий їх проголосив і написав.
Закон Божий – це не закон рабства, за словами апостола Якова, це Закон свободи. Що це означає? По-перше, це Закон, який людина обирає добровільно. Бог нікого насильно не змушує до послуху. По-друге, це Закон свободи, оскільки дарує людині свободу в Христі від гріха. На відміну від деяких теологів, котрі називають Божий Закон рабством або ярмом, Євангеліє проголошує Божий Закон Законом свободи!
Багатьом християнам здається, що Господні заповіді є важким тягарем. Проте апостол Іван заперечує таку думку, даючи їм цілком протилежну характеристику: «Бо… заповіді Його не важкі» (1 Івана 5:3). Християнин, що прямує дорогою послуху Божим заповідям, здобуде в Христі справжнє щастя та душевний мир. Більше того, «Закон Твій – то розкіш моя!... Я розкошую з Закону Твого… Буду я розкошувати Твоїми Заповідями, бо їх полюбив» (Псал. 119:174, 70, 47; євр. «шаа́» означає потіха, насолода). Любов до заповідей перетворює їх із нестерпного тягаря на розкіш та насолоду! А виконання заповідей – це і є виявленням любові до Бога! Ось чому в тому ж тексті улюблений учень Ісуса уточнює: «Бо це є любов до Бога, щоб ми дотримувалися заповідей Його»  (1 Івана 5:3). Проявом справжньої любові до Бога є дотримання Його волі.
Ще три якості Божого Закону підкреслює апостол Павло: «Тому то Закон святий, і заповідь свята, і праведна, і добра» (Римл. 7:12). Ідеться однозначно про Декалог, оскільки трохи вище в сьомому тексті апостол говорить про той Закон, через котрий пізнається гріх, і згадує десяту заповідь Декалога: «Не пожадай». Божий Закон проводить чітку розмежувальну лінію між тим, що святе і що не святе, що праведне і що гріховне. У цьому сенсі «заповідь свята, і праведна, і добра», – стверджує Павло, адже Божі Заповіді – це не жорстоке, непосильне ярмо, а запорука добробуту. «Щоб добре тобі було», – цими словами Святе Письмо багато разів підкреслює основну мету Божих Заповідей (див. П. Зак. 4:40; 5:16, 29, 33; 6:3, 18;  10:13 та ін.).
Закон моралі такий же незмінний у віках, як і Сам Господь, бо він є відображенням Божого характеру. На цю якість звернув увагу диякон Стефан у своїй  передсмертній промові: «Це той Мойсей, котрий сказав синам Ізраїля: Пророка настановить вам Господь Бог ваш із-поміж братів ваших, як мене; Його слухайте! Це той, котрий був у зібранні в пустелі з Ангелом, який говорив йому на горі Синаї, і з батьками нашими і котрий прийняв живі слова, щоб нам їх передати» (Дії 7:37, 38). Так, це правда, що на Синаї Бог проголосив Закон єврейському народові, але перший християнський мученик, промовляючи Духом Святим, стверджував, що слова Закону живі й дотепер. Слова Закону були дані Ізраїлю, щоб їх беріг і дотримувався й сучасний християнин.
Отже, Христос і Його апостоли наділяють Божий Закон тими самими якостями, які притаманні їхньому Авторові, Самому Богові: Закон незмінний, вічний, досконалий, Закон свободи, святий, праведний, добрий, живий і досі.
Новизна «нової заповіді»
Одна властивість заповіді Божої, підкреслена великим Учителем, украй непокоїть деяких християн. Христос проголосив заповідь Господню новою. Чимало віруючих запитує: «Навіщо нам Десять Заповідей, якщо Христос замінив їх новою заповіддю? Адже Він Сам сказав: “Нову заповідь Я вам даю”» (Івана 13:34). А нова заповідь – це дві найбільші заповіді любові, дані Христом». Це запитання потребує детального розгляду.
Найбільша заповідь. Насамперед прочитаємо слова Самого Христа про найбільшу заповідь: «Люби Господа Бога твого всім своїм серцем, і всією своєю душею, і всією своєю думкою; це є перша і найбільша заповідь. Друга – подібна до неї: люби свого ближнього, як самого себе. На ці дві заповіді спираються увесь Закон і пророки» (Матв. 22:37-40).
Достатньо поміркувати логічно, аби зрозуміти, що це твердження Ісуса Христа не передбачає скасування Десяти Божих Заповідей.
По-перше, сам факт існування найбільшої заповіді свідчить про існування й інших заповідей. Відповідаючи на запитання законовчителя, Христос не мав на меті двома згаданими заповідями змінювати чи замінювати Декалог, а лише прагнув показати сутність Божого Закону.
По-друге, Ісус стверджує, що на ці дві заповіді спираються Закон і пророки. Термін «Закон і пророки» часто означає богонатхненні Писання всього Старого Завіту. Ужите Христом слово «спираються» (в оригіналі – «кре́матай») означає підвішувати, повісити. Ісус говорить, що на цих двох заповідях тримається (у Синодальному перекладі – утверждается) весь Старий Завіт.
По-третє, виникає запитання: наскільки заповіді, проголошені Ісусом, були новими, тобто невідомими  Його сучасникам? Перша з двох заповідей, процитованих Христом, була частиною щоденної молитви, записаної в П’ятикнижжі, котру юдеї називали Шма: «Слухай, Ізраїлю: Господь, Бог ваш, Господь єдиний є.  І люби Господа, Бога твого, усім серцем твоїм, і всією  душею твоєю, і всією силою твоєю (П. Зак. 6:4, 5).  А другу заповідь узято з книги Левит: «Не мстися і не носи в собі невдоволення на синів народу твого; але люби ближнього твого, як самого себе. Я Господь» (Левит 19:18).
По-четверте, якщо ці дві заповіді скасовують Десять, то як вони могли співіснувати за часів Тори? Якщо дві заповіді любові були й у старозавітні часи, то навіщо тоді Бог давав на Синаї ще й Десять Заповідей? Зрозуміло, що ці дві заповіді не дані Господом, щоб замінити десять.
Як свідчить історія доктринального розвитку християнських деномінацій, ці дві заповіді без Десяти досить швидко перетворюються на просту сентиментальність, бо хто, врешті-решт, має визначати, що ж насправді означає «любити ближнього, як самого себе»? Ось як це, наприклад, розумів народний герой Устим Кармалюк (українська народна пісня «За Сибіром сонце сходить»):
Я багатих убиваю,
Бідних награждаю.
З багатого хоч я візьму,
Убогому да́ю;
А так гроші розділивши,
Гріха я не маю…
Усуньте Декалог – і ви будете безсилі довести гріховність беззаконня. Тому Десять Заповідей потребують двох, указаних вище, щоб уберегти християнина від фарисейського, формального та поверхового їх виконання. А Десять Заповідей необхідні для цих двох, щоб людина не губилася в здогадах і фантазіях, що Бог має на увазі, коли говорить про любов до Себе й до ближніх, і в чому ця любов насправді виявляється. Сам Бог розтлумачує у Своїх Десяти Заповідях, що Він вкладає в ці поняття.
Це унікальне поєднання двох заповідей любові з десятьма саме й мав на увазі Христос, проголосивши, що «богомільці правдиві вклонятися будуть Отцеві в дусі [дві заповіді любові] та в правді [Десять Заповідей], бо Отець Собі прагне таких богомольців. Бог є Дух, і ті, що Йому вклоняються, повинні в дусі [дві заповіді любові] та в правді [Десять Заповідей] вклонятись» (Івана 4:23, 24).
«Як Я полюбив вас». Чому ж тоді Спаситель називає заповідь новою? Він Сам і пояснює: «Оце заповідь Моя: щоб любили один одного, як Я полюбив вас» (Івана 15:12). Новизна заповіді полягала в тому, що вперше вона була не просто проголошена словами, а наочно втілена в жертовному житті Божого Сина. Ось що із цього приводу пише Дуайт Муді: «Ісус ніколи не засуджував Закон і пророків, але Він засуджував тих, хто не корився їм. Хоч Христос дав нову заповідь, це не означає, що Він скасував старі. Пояснені Ісусом Христом, вони стали об’єктом ще більшого дослідження» (Dwight L. Moody. Weighed and Wanting [1898], р. 15, 16).
Заголовок Десяти Заповідей – «Любов». Дві заповіді містять у собі все вчення Старого Завіту і є узагальненням Десяти Заповідей, а не їхньою заміною. Цю саму думку висловлює й апостол Павло: «Бо заповіді: “Не чини перелюбу”, “Не вбивай”, “Не кради”, “Не свідкуй неправдиво”, “Не пожадай” і які інші, вони містяться всі в цьому слові: “Люби свого ближнього, як самого себе!”» (Римл. 13:9). Некоректно стверджувати, що дві головні заповіді замінюють інші. Ужите апостолом Павлом давньогрецьке дієслово «анакефалайо́о» (міститися) буквально означає з’єднувати під одним заголовком. Тому дві заповіді Христа – це заголовок до двох скрижалей Декалога, а не їхня заміна.
Тож викристалізовується певна біблійна послідовність:
• Божа істина міститься в усьому Святому Письмі;
• основні його Закони зосереджені в Торі;
• центром Тори є Декалог (Десять Заповідей);
• основний принцип Декалога висловлений у двох заповідях: «Люби Бога» та «Люби ближнього»;
• якщо ж це висловити одним словом, то буде  – любов (див. Римл. 13:9, 10).
Схематично ця послідовність мав такий вигляд:
БІБЛІЯ → ТОРА → ДЕКАЛОГ → ДВІ ЗАПОВІДІ → ЛЮБОВ
Божою любов’ю пронизані і дві, і Десять Заповідей, і все Святе Письмо.
Відомий західний теолог і філософ ХІІІ століття Фома Аквінський називає любов людей до Бога «основною метою Законодавця». Він пише: «Часом питання ставиться так: або Закон, або любов. Ідеться ж про Закон любові. Бог є любов, і наш найвищий обов’язок – виявити через послух Законові взаємну любов до Нього».
Не лише увесь Закон, а навіть одна його заповідь не могла бути скасована або змінена, бо всі вони є відображенням Божого характеру любові. «Чому Закони Божі обов’язкові для всіх? – питання, що міститься в Лютеранському катехізисі. – Вони засновані на характері Божому та Його взаєминах із людиною й були знову підтверджені Христом. Саме тому Закони не можуть втратити свого зобов’язувального характеру й не можуть бути змінені... Де перебуває моральний Закон Божий? У Десятислів’ї, або Десяти Заповідях» (Фредерік В. Конрад. Пояснений і розширений маленький катехізис Лютера, 1886 р., с. 22, 23).
Протестантський богослов Морган Кемпбелл пише: «Десять Синайських Заповідей не були самостійними заповідями, а десятьма гранями єдиного Божого Закону» (G. Campbell Morgan, The Ten Commandments [1901 ed.], p.11). Тобто моральний Божий Закон – неподільний і цілісний.
Закон і Євангеліє в Апокаліпсисі
На користь поєднання Закону та Євангелія особливим чином свідчить остання книга Біблії –  Апокаліпсис.
У попередньому розділі ми вже торкалися питання типології земної святині Мойсея. Нагадаємо лише, що земна скинія була побудована Мойсеєм за зразком небесної (Вих. 25:40). Старозавітна скинія та служіння в ній були тінню й прообразом Небесного Храму та служіння в ньому великого Небесного Первосвященика. Про це багато пише апостол Павло в Посланні до євреїв (Євр. 8:5; 9:9, 10; 10:1).
Утім, Апокаліпсис значно ширше відкриває картини небесних реалій, змальовуючи безліч важливих деталей Небесного святилища та служіння в ньому. Ось лише одна з них: «І відкрився храм Божий на небі, і з‘явився ковчег Завіту Його у храмі Його» (Об’явл. 11:19). Безсумнівно, у небесному ковчезі, відповідно до аналогії із земним ковчегом, міститься Божий моральний Закон. А це незаперечне свідчення про неземне походження Закону і Його незмінність. Намагання людей замінити чи скасувати Божі Заповіді – не просто помилкова думка, це замах на Небесне святилище!
Ключовими текстами книги Об’явлення, котрі унікально поєднують Євангеліє та Закон, можна вважати Об’явл. 14:6, 7: «І я побачив іншого ангела, що летів серед неба. Він мав вічну Євангелію, щоб звіщати її тим, що живуть на землі… кажучи гучним голосом: Побійтеся Бога і віддайте йому славу, бо прийшла година Його суду!». Євангеліє і суд! Більше того, Євангеліє про суд! А суд неможливий без Закону! Істинне Євангеліє –  це не тільки Добра вістка про можливість спасіння кожного, хто вірою приймає заслуги Христа, а й застереження всім, хто ігнорує Божу волю та Його Закон.
* * *
У християнстві існують крайнощі щодо співіснування Закону і Євангелія – Закону і благодаті. З одного боку – так звана єресь «дешевої благодаті»: прощений по благодаті грішник може безкарно перед Богом робити все, що завгодно, ігноруючи Божий Закон. З іншого боку – єресь законництва: намагання заробити спасіння власними вчинками.
Однак правдива біблійна позиція зважено та збалансовано поміщає Закон і благодать, як два центри, в один «еліпс» спасіння.
Один центр цього «еліпса» – пасивна сторона спасіння – це виправдання, тобто праведність зарахована грішникові через заслуги Ісуса Христа. Це безумовний незаслужений дар Божої благодаті. Це те, що Бог робить для нас.
Другий центр «еліпса» – активна сторона спасіння –  це освячення, або наділена праведність, котра досягається співпрацею людини з Богом. Без особистих зусиль християнина освячення немислиме. Християнин прагне силою Духа Божого, Котрий живе в ньому, виконувати Божі Заповіді й у такий спосіб щоденно зростає в Христі, дедалі більше відображаючи Його характер любові.  Це те, що Бог робить у кожному з нас.
Зосередження й надмірний акцент лише на одному із цих двох центрів спасіння призводить до крайнощів і вищезгаданих єресей.
Нехай Господь убереже Своїх щирих послідовників від таких оман і допоможе бути зваженими, цілісними та «бездоганними». «Щоб ви були бездоганними та чистими дітьми Божими… в котрому ви сяєте, як світила у світі» (Филп. 2:15).
Розділ 8
СТАРОЗАВІТНА  ПРАВЕДНІСТЬ:  ПРАВЕДНІСТЬ ПО ВІРІ
Етимологія – розділ лінгвістики, що вивчає походження слів: архаїзмів, діалектизмів, топонімів, спеціальних термінів, слів іншомовного походження. Аби дізнатися глибинне значення слова, фахівці роблять детальний морфемний аналіз, досліджують твірну основу, корінь слова, розглядають однокореневі слова. Наприклад, слово «спасибі» – це злиття в одне слово давньослов’янського вислову «спаси, Боже». А слово «багатий» походить від слова «Бог», тому етимологічно воно означає не людину, котра має великі статки, а ту, у серці котрої живе великий Бог.
Чому ми торкнулися цього питання? Річ у тім, що в теології точаться давні дискусії стосовно різних біблійних термінів, і правильно зрозуміти їхнє значення допомагає саме етимологія. Проте Біблія унікальна тим, що вона не просто використовує складні терміни, а сама ж їх і пояснює! Вона сама є в деякому сенсі етимологічним словником для своїх термінів! Більше того, на прикладах реального життя своїх персонажів Святе Письмо демонструє різні грані й відтінки вжитих у ньому слів та їхнє практичне значення.
Наведемо яскравий приклад: протягом останнього століття богослови ведуть дебати щодо значення слова «праведність». Деякі вчені розглядають праведність, даровану Христом, і Закон Десяти Заповідей як несумісні. Інші стверджують, ніби старозавітна праведність, на відміну від новозавітної, ґрунтувалася суто на нормативах Закону. Ось тут нам і стане в пригоді етимологія!
Як пояснює термін «праведність» Святе Письмо? Єврейське слово «цедака́» – праведність, правда – вживається на сторінках Старого Завіту 150 разів. Слово «цади́к» є однокореневим зі словом «праведність» і означає праведний, невинний, правий. Старозавітні автори використовують його 197 разів.
У Новому Завіті давньогрецьке «ді̀кайос» – праведний – має три групи значень: 1) правильний, істинний, правдивий; 2) справедливий, чесний; 3) той, хто шанує Закон і живе за ним, тобто не грішить проти законів, законний.
З аналогічними значеннями використовували це слово й давні класики грецької мови: у значенні справжній (Лукіан), належний, відповідний, гідний (Демосфен), рівний, точний (Геродот).
Слово «праведність» (гр. «дікайосю́не»), що вживається в Новому Завіті 92 рази, означає справедливість, законність, правду. Як бачимо, штучно розмежовувати Закон і праведність неправильно не лише з біблійного погляду, а й з лінгвістичного, оскільки поняття праведності включає, а не виключає Закон і правду.
Проте це ще не все! Святе Письмо представляє цілу плеяду праведників Старого Завіту, аби на прикладі їхнього життя продемонструвати, у який спосіб людина в дохристиянську епоху могла отримати праведність.
У цьому розділі ми розглянемо, що означає праведність згідно зі Святим Письмом і як вона співвідноситься з Божим Законом, вірою та спасінням?
Адам і Єва
Образна картина спроб людини досягти праведності власними зусиллями змальована вже на перших сторінках Святого Письма в історії гріхопадіння перших людей. Коли Адам і Єва згрішили, найперше, що вони виявили: «…Відкрилися їм обом очі, й вони пізнали, що вони нагі; тим то позшивали смоківне листя і поробили собі пояси» (Бут. 3:7). Нікчемні пояси з листя, котрі не могли не те що зігріти чи захистити тіло, а навіть як слід прикривати його, – яскрава ілюстрація людської праведності, з котрою грішник намагається постати перед лицем Святого Бога. Подальші дії Господа демонструють Його спосіб розв’язання проблеми гріха та наділення праведністю: «І вчинив Господь Бог Адамові і дружині його одяг шкіряний і одягнув їх» (Бут. 3:21).
Питання праведності настільки важливе, що вже на перших сторінках Старого Завіту Господь образно відкриває велику істину про праведність не власну, а Божу і про спасіння через благодать! Виявляється, аби зробити шкіряний одяг для грішної пари, Бог першим на Землі приніс кровну жертву, указуючи тим самим на майбутнього Агнця та істинний шлях спасіння.
Апостол Павло свідчить: «Бо коли злочином одного смерть царювала через одного, то тим паче ті, що приймають щедрість благодаті і дар праведності, будуть царювати в житті через єдиного Ісуса Христа. Тому, як злочином одного всім людям осудження, так само правдою Одного всім людям виправдання для життя» (Римл. 5:17, 18). Від самого початку спасіння було можливе лише через прийняття благодаті та дару праведності Христа, і ніколи за всю історію гріховної Землі людина не спасалася власними  вчинками.
Авель
Найперший біблійний герой, згаданий як праведник і мученик за віру, – це Авель, другий син Адама: «Вірою Авель приніс Богові пожертву кращу, аніж Каїн; нею дістав свідчення, що він праведний, як засвідчив Бог про дари його; нею він навіть по смерті ще говорить» (Євр. 11:4). Богонатхненне новозавітне послання наголошує: саме вірою принісши жертву, Авель отримав від Господа праведність.
Чи не замислювалися ви над запитанням: чому жертву Каїна Бог відкинув, а Авеля – прийняв? Безперечно, не тому, що Каїн приніс неякісні плоди. Причина неприйняття Богом жертви Адамового первістка полягала якраз у тому, що Каїн прагнув заслужити спасіння власними ділами, принісши Богові плоди праці своїх рук. А Авель, приносячи кровну жертву, вірив у викуплення від гріха через кров майбутнього Агнця Божого, тому й отримав, говорячи мовою сучасного богослов’я, праведність  від віри.
Ной
«І сказав Господь Ноєві: Увійди ти і родина твоя до ковчега; бо тебе побачив Я праведним» (Бут. 7:1). Сам Бог свідчить про цього патріарха як про праведного. У чому полягала його праведність: у бездоганності та безгрішності? Апостол Павло пояснює: «Вірою Ной, коли дістав одкровення про те, що не було ще видиме, благоговіючи, спорудив ковчега для спасіння дому свого; нею засудив він увесь світ і став спадкоємцем праведності через віру» (Євр. 11:7). Відповідь Євангелія однозначна: це був муж віри, він став спадкоємцем праведності через віру, хоч народився приблизно за 3 000 років до Христа.
Авраам
Згадаймо славетного мужа, котрого поважають як свого родоначальника три великих світових релігії –  християнство, юдаїзм та іслам, – патріарха Авраама. Що говорить про нього Біблія? «Аврам повірив Господові, і Він зарахував йому те, як праведність»  (Бут. 15:6). Ось конкретне свідчення Біблії про те, що саме слугувало підставою праведності цього біблійного героя – його віра Господові. У 4-му розділі Послання до римлян апостол Павло широко коментує цей текст. Ви можете дослідити цей розділ самостійно й пересвідчитися, що праведність і спасіння в Старому Завіті отримували тим самим шляхом, що й у Новому.
Дотримання патріархом Закону не конфліктувало з його вірою в спасенну Божу благодать. Сам Бог сказав про Авраама так: «…Поблагословляться в потомстві твоїм усі народи землі, за те, що Авраам підкорився голосові Моєму і пильнував, що Мною заповідане треба було пильнувати: постанови Мої і закони Мої» (Бут. 26:4, 5). Віра виявлялася у вчинках Авраама, і через вчинки вона досягла досконалості, як підкреслює апостол Яків (див. Якова 2:22).
Говорячи про Авраама, апостол Павло згадує й сучасних християн: «А втім, не стосовно до нього одного написано, що зарахувалося йому, але стосовно також до нас, зарахується й нам, що вірують у Того, Хто воскресив із мертвих Ісуса Христа» (Римл. 4:23, 24).
Таким чином, якщо взяти до уваги життя лише цих кількох біблійних героїв, що можна було б сказати про популярну нині богословську ідею: епоха до Христа –  це час переважного панування Закону без благодаті, а після Христа – абсолютної благодаті без жодного Закону? Ця думка хибна й небіблійна!
Мойсей
Розглянемо життя ще одного праведника, котрому сучасні теологи приписують активне пропагування Закону. Цей пророк отримав від Господа кам’яні скрижалі з написаним Божою рукою Декалогом, а сам він під натхненням Духа Святого написав Тору. Ідеться про Мойсея. Чи вірив він у праведність і спасіння через діла Закону?
У переліку героїв віри, записаному в 11-му розділі Послання до євреїв, саме в розповіді про Мойсея найчастіше вживається слово «вірою» – 5 разів. Але що тоді мав на увазі Мойсей у наступному вірші з Тори: «І в цьому буде праведність наша, якщо ми будемо прагнути виконувати всі оці заповіді перед Господом, Богом нашим, як Він заповідав нам» (П. Зак. 6:25)? Звучить так, ніби людина може отримати праведність від Закону!
Пригадаймо з попереднього розділу ілюстрацію спасіння, представленого у вигляді еліпса з двома центрами: праведністю зарахованою (виправданням) і праведністю наділеною (освяченням). Цю ж саму схему можна застосувати й до слова «праведність». «Еліпс» праведності має ті ж самі два центри – виправдання та освячення. Мойсей вірив у виправдання грішника спасительною Кров’ю Христа: «Вірою звершив він Пасху і пролиття крові, щоб винищувач первістків не торкнувся до них» (Євр. 11:28). Але він визнавав і другий центр «еліпса» праведності – освячення, тобто співпрацю людини з Божим Духом у «прагненні виконувати всі оці заповіді перед Господом, Богом нашим». І в цьому поєднанні ми бачимо гармонію, цілісність і симетрію теології праведності, представленої Мойсеєм у Торі.
Давид
Яскраве поєднання виправдання (зарахованої праведності) з освяченням (наділеною праведністю) знаходимо в біблійних оповідях про славнозвісного ізраїльського царя Давида. У Посланні до римлян про нього сказано: «Так само й Давид називає блаженною людину, котрій Бог зараховує праведність незалежно від діл» (Римл. 4:6). Виявляється, що цей цар, живучи за 1000 років до Ісуса Христа, вірив у дивовижний дар від Бога – праведність зараховану, тобто виправдання, яке Бог дарує незалежно від діл грішника! Але псалмист вважав, що свідченням прийняття цієї зарахованої праведності стане освячене життя, тобто праведність наділена. Наприклад, у Псалмі 24 він пише: «Хто зійде на гору Господню, чи хто стане на святому місці Його? Той, у котрого руки безвинні і серце чисте, хто не здіймав душу свою до марноти і не присягався лукаво, – той дістане благословення від Господа і праведність від Бога, Спасителя свого» (Псал. 24:3-5).
Яка чудова стародавня й водночас сучасна думка! Виправдана Господом людина щоденно освячуватиметься силою Божою, і ця праведність є плодом віри. Цю думку псалмист підтверджує на прикладі давнього героя віри Пінхаса: «І постав Пінхас, і звершив суд, –  і зупинилася ураза. І це зараховано йому в праведність від роду й до роду навіки» (Псал. 106:30, 31).
Ісая
Та найбільше про праведність від віри свідчить пророк Ісая, котрого називають старозавітним євангелістом. Він передає знамениті Господні слова про те, що ніколи не було й не буде іншого джерела, звідки люди могли б отримати праведність: «Тільки в Господі правда [«цедака́» означає ще й праведність] та сила» (Ісаї 45:24).
Пророк чітко показує несумісність праведності з порушенням Божого Закону: «Гукай голосно, не утримуйся; піднеси голос твій, мов сурма, і покажи народові Моєму на беззаконня його, і домові Якова – гріхи його. Вони щодня шукають Мене і хочуть знати шляхи Мої, ніби народ, що чинить праведно і не залишає законів Бога свого» (Ісаї 58:1, 2).
А ось як зображає Ісая людську праведність: «Усі ми стали – мов нечистий, і вся праведність наша, – наче поплямований одяг» (Ісаї 64:6).
Який же вихід, якщо праведність людська така нікчемна й огидна? Пророк відповідає: правдива праведність Божа – дарунок від Бога. «Радісно буду втішатися Господом, звеселіє душа моя Богом моїм; бо Він одягнув мене в шати спасіння; в одяг правди [євр. «цедака́» – праведності] зодягнув мене, як на нареченого, поклав вінця, і, як наречену, прикрасив оздобами» (Ісаї 61:10). Чи можна знайти яскравішу ілюстрацію зодягнення в шати Христової праведності, ніж ця?
Єзекіїль
Серед християн побутує думка, що в дохристиянські часи люди спасалися добрими ділами, тобто якщо вони чинили більше доброго, аніж злого, то спасіння їм було забезпечене. Цю хибну ідею блискуче спростовує пророк Єзекіїль, цитуючи слова Самого Бога: «І якщо праведник відступить від правди [євр. «цеде́к»] своєї і вчинить беззаконня, коли Я покладу перед ним перепону, то він також помре: та якщо ти не навчав його, то він помре за гріх свій, і не пригадаються йому праведні діяння його, які він чинив; і Я стягну кров його від рук твоїх» (Єзек. 3:20). «І ти, сину людський, скажи синам народу твого: праведність праведника не врятує в день злочину його, і беззаконник за беззаконня своє не впаде в день навернення свого, так само й праведник у день, коли згрішить, не може залишитися живим за свою праведність. Коли Я скажу праведникові, що він буде живий, а він покладеться на свою праведність, і вчинить неправду, то всі праведні діяння його не візьмуться до уваги, – він помре від неправди своєї, котру вчинив» (Єзек. 33:12, 13). Як бачимо, за 600 років до Христа Бог уже стверджував, що праведність не може ґрунтуватися на кількості  добрих діл.
Даниїл
І, зрештою, розглянемо слова ще одного праведника – пророка Даниїла, котрому були довірені таємниці майбуття аж до кінця історії гріховної Землі. Чи покладався він на власні діла як підставу спасіння?  «…Бо ми кидаємо благання наші перед Тобою, сподіваючись не на праведність нашу, але на Твоє велике милосердя» (Дан. 9:18).
Праведність від діл: історичний огляд
Одинадцятий розділ Послання до євреїв охоплює епоху від Адама до Захарії. У цьому розділі 18 разів уживається гр. слово «пі̀стей» – вірою. «І що ще скажу? Не вистачить мені часу, аби повідати про Гедеона, Варака, Самсона, Ефтая, Давида й Самуїла та про інших пророків, котрі вірою перемагали царства, творили праведність, одержували обітниці»  (Євр. 11:32, 33).
Як же могло статися так, що ізраїльський народ за часів Христа вірив у праведність від діл, тоді як старозавітні Писання навчають праведності від віри? Спотворення біблійного вчення про праведність відбулося в так званий міжзавітний період (приблизно від  400 року до нашої ери до часу народження Христа). Це час, про який кажуть: «Бог мовчав». А коли Господь мовчить, починають «говорити» люди…
Огорожа з людських постанов. Упродовж історії вибраний Божий народ періодично відступав, зближаючись із язичниками, переймаючи їхні вірування, що приводило ізраїльтян до ідолопоклонства. Лише за часів вавилонського полону, скуштувавши гіркоти плодів своєї невірності, юдеї, здавалося б, почали усвідомлювати причини своїх бід і поневірянь – порушення Божого Закону. Для того щоб не допустити такої національної трагедії, єврейські законовчителі створили безліч «огороджувальних» законів, призначенням котрих було запобігти порушенню основного Закону – Декалога. Однак це штовхнуло їх в іншу крайність: із плином часу ці «другорядні» закони та постанови витіснили Божий Закон і були проголошені спасительними. Законництво стало основним шляхом отримання і «праведності», і «спасіння», хоч, як ми бачили з історії праведників Старого Завіту, воно ніколи не було ані Божим, ані  біблійним.
* * *
Отже, єдина надія людини – на Христову праведність, Його власну святість і чистоту. Він єдиний, як втілений Бог, володіє досконалою праведністю, бо єдиний на цій Землі залишився безгрішним і святим. «Бо ми маємо не такого Первосвященика, Котрий не може співстраждати з нами у недугах наших, але Котрий так само, як ми, спокушений у всьому, окрім гріха» (Євр. 4:15).
Ісусова праведність продемонструвала людству істинний зразок праведності, єдиний прийнятий Богом, –  це поєднання віри і послуху Законові, духу та правді; у кожного з них своє призначення в Божому Плані спасіння. Лише Христова праведність, зарахована людині, тобто виправдання завдяки Його Жертві, у союзі з наділеною, тобто освяченням через послух Законові Його силою, приносить людській душі істинний мир і спокій: «І справою правди [євр. «цедака» – праведності] буде мир, і плодом правосуддя – спокій і безпека навіки» (Ісаї 32:17).
Розділ 9
ЛЮБОВ, ВІРА,  БЛАГОДАТЬ І ЗАКОН:
СУПЕРНИКИ ЧИ  СОЮЗНИКИ?
Чи замислювалися ви над запитанням: що об’єднує й утримує разом двох людей у шлюбі? Можливо, спільні діти чи майно? А може, просто ні̀куди піти, щоб жити окремо? Імовірно, ними керує простий обов’язок або прагнення зберегти авторитет доброго сім’янина в суспільстві? Погодьтеся, існує суттєва різниця між тим, щоб робити щось для людини, з котрою змушений жити, і тим, щоб служити людині, котру щиро кохаєш. Одна справа – гучно заявляти про свою любов, і зовсім інша – виявити любов на ділі. Чинники, які роблять сім’ю справді щасливою, – це довіра, прощення, щира любов і сердечна  прихильність.
Саме такі почуття єднають нас і з Богом. Постає ще одне запитання: чи можуть любов і довіра в шлюбі існувати без взаємних зобов’язань? Ні, звичайно! Чому ж тоді в духовній сфері деякі християни протиставляють ці поняття як несумісні й антагоністичні? У такому разі прощення та благодать стають виправданням зловживань і порушень взаємних  зобов’язань.
Любов у Старому Завіті
У попередніх розділах ми торкалися питання відмінностей між Новим та Старим Завітами. Дехто вважає, що головна несхожість полягає в тому, що в Новому Завіті Бог обіцяє вписати Свій Закон у серця віруючих людей. Справді, ця ідея притаманна Божому маніфесту Нового Завіту: «Ось Завіт, котрого заповідаю їм по тих днях, каже Господь: Вкладу Закони Мої в серця їхні і в розумі їхньому напишу їх, і гріхів їхніх і беззаконня їхнього вже не пригадаю» (Євр. 10:16, 17).  Проте цей текст зовсім не свідчить, що в Новому Завіті Бог скасовує Закон, або доповнює його, або встановлює новий. Господь обіцяє, що впише вже наявний Закон у серця людей. Життєвий досвід переконує, що нове – це часто не щось взагалі незнайоме, а добре забуте старе.
Декому здається, що тільки в Новому Завіті Господь почав звертати особливу увагу на любов, адже саме Ісус дав нову заповідь любові. Не повторюючи матеріал попередніх розділів, скажемо лише, що Богові від віку до вподоби не просто видимі вчинки, а сердечна прихильність людей, бо Він Сам є Любов!
Принцип безумовної любові Господь заклав і в сімейні стосунки. Жодна жінка не була б задоволена, якби її чоловік формально приносив квіти та подарунки, говорив правильні слова, але мотивом такої поведінки був би простий обов’язок, а не любов. То хіба можливо, щоб Господа у взаємовідносинах з людиною задовольняло формальне виконання Закону без щирої любові та відданості серця? Ні!
Бог завжди звертав увагу саме на серце людини, тобто на її думки, спонукання та мотивацію. На доказ цього наведемо деякі вислови зі Старого Завіту: «Я дивлюсь не так, як дивиться людина; бо чоловік дивиться на обличчя, а Господь дивиться на серце» (1 Сам. 16:7); «Прийми з уст Його Закона і поклади слова Його в серце твоє» (Йова 22:22). Проголошуючи заповіді, Господь прагнув, аби вони стали критерієм не лише поведінки людини, але і її почуттів та думок. Ужите тут давньоєврейське слово «лєв» (серце) означає внутрішню сферу єства людини: її розум, почуття, совість і волю.
У ті далекі старозавітні часи чи були люди, які задовольнили це Боже прагнення, живучи за новозавітним принципом: «Вкладу Закони Мої в серця їхні»? Так, ось кілька яскравих свідчень. Цар Давид радісно вигукує: «Я хочу виконати волю Твою, Боже мій, бо Закон Твій у мене в серці» (Псал. 40:9). А ось слова Самого Бога: «Послухайте Мене, що знаєте правду, народе, у котрого в серці Закон Мій!» (Ісаї 51:7). Справді, у ті часи були праведники, у душі котрих воістину був записаний Божий Закон, тому вони не могли жити інакше, як тільки відповідно до волі Божої.
Чому так важливо, аби Божий Закон був записаний саме в серці людини? Відповідь Святого Письма вражає! Ось що говорить пророк Єремія: «Гріх Юдин написаний залізним різцем, алмазним вістрям накреслений на скрижалях серця їхнього» (Єрем. 17:1). Якщо порівняти цей вірш із процитованими вище про Закон Божий у серці, стає зрозуміло, що на скрижалях людського серця можуть бути написи лише двох видів: або напис гріха, або напис Божого морального Закону. Третього не існує… І від цього напису залежить доля людини – як земна, так і вічна. Що ж потрібно зробити людині, аби Божі Заповіді були закарбовані в її свідомості? Псалмист говорить: «І буду я розкошувати Твоїми заповідями, бо їх полюбив» (Псал. 119:47).
Любов і Закон
Саме любов є рушійною силою послуху. Тому чи варто дивуватися, що на противагу деяким християнам, котрі проголошують Божий Закон непосильним ярмом, Давид називає його розкішшю?! З ним згоден і апостол Іван: «Заповіді Його не важкі» (1 Івана 5:3).
Чому таке різне ставлення до Божих Заповідей? Псалмист пояснює: «Я… бо їх полюбив». У Новому Завіті Сам Спаситель Христос говорить: «Якщо любите Мене, ви будете дотримуватися Моїх заповідей» (Івана 14:15, буквальний переклад). Він ніби обіцяє: «Ви будете дотримуватися Моїх заповідей». За якої умови? «Якщо любите Мене». Християнин любить Бога, а тому любить і Його повеління, з цієї причини його послух іде не з примусу, а є плодом прощеного та відродженого Христом серця.
Господь чекає не машинального зовнішнього послуху, а свідомого відгуку люблячого відродженого серця (див. Римл. 2:28, 29). Любов не є заміною послуху Божому Законові, а його внутрішньою рушійною силою. Любов робить послух Законові легким.
Пізнання Бога і дотримання Закону
Чим краще ми знатимемо Бога, тим більше любитимемо Його і тим досконалішим буде наш послух Йому. «З того знаємо, що ми Його спізнали, коли ми заповіді Його бережемо. Хто каже: “Я Його знаю”, і заповідей Його не зберігає, той не правдомовець, і в тому правди немає» (1 Івана 2:3, 4). На жаль, сьогодні є християни, котрі роблять гучні заяви про свою любов до Бога та про те, що вони пізнали Бога, але способом свого життя відмовляються від виконання Його повелінь.
Віра і Закон
Чи знищує справжня віра в серці Закон? Апостол Павло відповідає: «Тож чи знищуємо Закон вірою? Аж ніяк ні, – ми стверджуємо Закон» (Римл. 3:31). Ужите тут слово «катаргу́мен» дає змогу прочитати цей текст так: «Чи робимо ми тоді Закон даремним через віру? Зовсім ні! Але Закон укріпляємо». Слово «укріпляємо» – «хіста́номен» – нерідко вживали у випадку, коли йшлося про предмет, котрий потрібно було підперти або зробити стійким. Таким чином, Павло в цьому тексті проголошує, що справжня євангельська віра утверджує, а не знищує Божий Закон. Ця віра збереже християнина й від іншої крайності – законництва, тобто бажання через виконання Закону отримати виправдання та спасіння, що є неможливим.
Чи виключають одне одного віра і Закон? Деякі віруючі вважають, що в житті щирого послідовника Господа віра в Христа та виконання Заповідей Божих несумісні. Книга Апокаліпсис заперечує таку думку: «Тут терпіння святих, що дотримуються заповідей Божих і віри Ісуса» (Об’явл. 14:12).
Як бачимо, жодних суперечностей не існує, оскільки святі останнього часу матимуть три важливі прикмети:
1) стійкість. Це одне зі значень вжитого апостолом Іваном давньогрецького слова «хюпомоне́». Його ще можна перекласти як терпіння, витримка, постійність у переживанні труднощів, витривалість;
2) дотримання Божих Заповідей. Слово «тере́о» (дотримуватися) має ще такі значення: охороняти, оберігати, стерегти. Апостол Іван змальовує останнє покоління Божих дітей як таких, котрі прийняли праведність Христа й так високо оцінили Ісусову Кров, Його благодать і милість, що не бажають більше жити в гріхові, але прагнуть виконувати всі Божі Заповіді;
3) віра Ісуса. Істинні християни знають, що справжня віра має виявлятися в послухові Тому, Чиїм Іменем вони називаються. Тому вони в усьому наслідують  Ісуса.
Віра без діл любові схожа на яскраву вивіску порожнього магазину. Апостол Яків категорично заявляє: «Так само й віра, коли діл не має, мертва сама в собі» (Якова 2:17).
Благодать і Закон
Дехто може запитати: «Яка різниця – виконую я Закон чи ні? Я ж спасаюся лише Христовою благодаттю!» Спасіння лише по благодаті – непорушна євангельська істина, у яку всі християни свято вірять. Проте з’ясуємо кілька важливих запитань. Насамперед: що таке благодать і навіщо вона потрібна?
Процес духовного одужання. Якщо провести аналогію з медичною сферою, одужання хворого залежить щонайменше від трьох чинників:
1) від правильної діагностики;
2) від вибору лікарем правильного методу лікування;
3) від ретельного дотримання хворим вказівок і призначень лікаря. Тобто від виконання певних процедур, порад щодо їжі, пиття, праці та відпочинку, а також від прийому ліків.
Отож усі ці три компоненти важливі, нерозривно пов’язані між собою й у комплексі сприяють  одужанню.
1. Духовна діагностика. Аби настало духовне одужання, потрібно спочатку встановити правильний діагноз. Який прилад слід використати для діагностики духовного стану людини? Біблія пропонує єдиний «прилад», що безвідмовно діяв упродовж шести тисяч років, – це Божий Закон.
Деякі християнські проповідники на богослужіннях закликають народ до покаяння в гріхах. Але як визначити, що є гріхом? Хтось гріхом вважає одне, а дехто – інше. Ось тут і потрібно звернутися до Божого діагностичного пристрою – Закону. «Законом-бо гріх пізнається» (Римл. 3:20); «Де немає Закону, там немає і злочину [гр. «пара́басіс» – порушення закону]» (Римл. 4:15); «Але я пізнав гріх тільки через Закон» (Римл. 7:7); «Сила гріха – то Закон» (1 Кор. 15:56). «Бо гріх – то беззаконня» (1 Івана 3:4).
Отже, згідно зі свідченням Нового Завіту, тільки Закон указує на гріх і відкриває, що саме Бог вважає беззаконням. Неможливо призначити ефективне лікування без правильного діагнозу. Неможливо зрозуміти цінність і значущість прощення по благодаті без наявності Закону, який указує на духовну хворобу гріха. На цьому дія Закону завершується. Проте слід пам’ятати ще одне: неможливо грішникові виправдатися перед Богом ділами Закону, бо навіть 100 тисяч добрих діл не відкуплять його від одного-єдиного гріха та від смерті. Діла Закону не лікують! Закон не лікує! Функція Закону – діагностика.
2. Призначення правильного лікування – це другий чинник духовного одужання. Чудодійна благодать Христа, що дається грішникові, коли він вірою приймає заслуги Голгофського Страждальця, – ось «рятівні ліки» від гріха та смерті. Слово Боже стверджує: «Бо спасенні ви благодаттю через віру, а це не від вас, то дар Божий» (Ефес. 2:8).
3. Дотримання вказівок небесного Лікаря – третій чинник на шляху до духовного одужання. Це життя з Богом, це прагнення жити за Божими Заповідями.
Мета Божої благодаті. Важливо зрозуміти, з якою метою Бог дарує людині Свою благодать: для того, щоб вона, отримавши прощення, продовжувала жити гріховним життям, порушуючи Його Закон, чи для того, щоб вона жила згідно з Його волею? У пророцтві про Христа обумовлена мета Його Приходу на Землю: «…бо спасе Він людей Своїх від їхніх гріхів» (Матв. 1:21). Ми вже раніше зазначали, що Христос прийшов спасти людей не в гріхах, а від гріхів. Ось що із цього приводу написав апостол Петро: «Він тілом Своїм Сам підніс гріхи наші на дерево, щоб ми вмерли для гріхів та для праведності жили» (1 Петра 2:24). Сполучник «щоб» (гр. «хі̀на») означає з метою. Тобто Христос помер за наші гріхи з метою, аби ми померли для гріха! Петро переконує, що для духовного одужання потрібно, щоб людина, викуплена Христом, померла для беззаконня й жила для праведності. Свідчення апостола Павла аналогічне: «Нині ж, звільнившись від гріха і ставши рабами Божими, маєте ваш плід – освячення» (Римл. 6:22). Коли Христос омиває від гріха, то робить це не для того, щоб ми продовжували бути рабами беззаконня, а щоб стали слугами святості. «Бо не слухачі Закону праведні перед Богом, але виконавці Закону будуть виправдані» (Римл. 2:13).
Під Законом чи під благодаттю? Чимало богословів на доказ скасування Закону Божого любить цитувати другу частину вірша Римл. 6:14: «…ви-бо не під Законом, а під благодаттю».
Проте контекст подає протилежне до тлумачень деяких теологів значення: «Бо хай гріх не панує над вами, ви-бо не під Законом, а під благодаттю. Що ж? Чи будемо грішити, бо ми не під Законом, а під благодаттю? Зовсім ні! Хіба ви не знаєте, що кому віддаєте себе за рабів на послух, то ви й раби того, кого слухаєтесь, або гріха на смерть, або послуху на праведність?» (Римл. 6:14-16).
Виявляється, апостол Павло цим висловлюванням стверджує, що Бог у Христі виправдовує грішника по Своїй благодаті з тією метою, щоб він із вдячності за подароване помилування жив уже не в гріхові та беззаконні, а в послухові Божому Закону. А християн, котрі використовують вислів Павла, щоб виправдати порушення Божого Закону, досить категорично попереджує ще один новозавітний автор: «Бо підкралися деякі люди, здавна призначені до цього осудження, нечестиві, які обертають благодать Бога нашого на привід до розпусти і зрікаються єдиного Володаря Бога і Господа нашого Ісуса Христа» (Юди 4). У цьому вірші слово «розпуста» – «асе́лгейя» – означає не лише моральну нечистоту та безсоромність, а й зухвалість, бунтарство та норовливість, тобто бажання людини свавільно та вперто йти власним шляхом.
* * *
Люди, що втомилися від даремних намагань щось змінити у своєму житті, часто запитують: «Хіба можливо грішній людині жити за Божими Заповідями?» На це запитання вичерпну відповідь дає Вестмінстерське віросповідання, що належить Реформаторській церкві. Це одне з найкращих формулювань поєднання благодаті та Закону: «Жодна зі згаданих вище постанов Закону не суперечить благодаті Євангелія, але виконується його силою. Дух Христа, оволодіваючи волею людини, дає їй сили й бажання добровільно й з радістю виконувати те, що угодне волі Божій, вираженій у Законі» (Вестмінстерське віросповідання, розділ XIX, с. 641-643).
«Євангеліє – це сила Божа на спасіння кожному віруючому» (Римл. 1:16). Цієї сили достатньо, аби не лише виправдати людину, але й щоденно провадити її дорогою освячення.
Розділ 10
СВОБОДА В ХРИСТІ  І ДЕКАЛОГ
Яке б враження склалося у вас, шановний читачу, про законодавців вашої країни, якби вони ухвалили закон, котрий дозволяв би красти та грабувати? Навряд чи ви б подумали: «О, яка свобода! Які можливості тепер відкриваються переді мною!» Переконаний, ви були б дуже занепокоєні й відчули б себе беззахисними перед злодіями та грабіжниками.
Чимало християн вважає Божий Закон ярмом, котрого треба позбутися, бо він обмежує їхню свободу, хоч ніхто з них не схвалив би скасування Кримінального кодексу на державному рівні й узаконення анархії. Що ж таке справжня свобода в Христі? Як вона узгоджується з принципами Божого Закону?
«Свобода – усвідомлена необхідність»
Відомий філософ Бенедикт Спіноза писав: «Люди вважають, що вони вільні лише настільки, наскільки їм дозволено коритися своїм пристрастям, а, змушені жити згідно із законом, вони думають, що поступаються своїм правом».
Уявіть собі правопорушника, котрому оголосили про помилування. Якою буде його реакція на вияв милосердя? Чи буде він вдячний своїм милостивцям? Чи сприйме це як можливість знову красти та грабувати? Від чого ж і для чого стає вільною людина?
Будь-який юрист пояснить, що амністія й помилування передбачають, що засуджений, відчуваючи вдячність за звільнення від покарання, надалі житиме згідно із законом країни. Навіть атеїст Франсуа Вольтер вважав: «Свобода якраз полягає в тому, щоб залежати тільки від законів». Саме Спінозі приписують крилатий вислів, який і досі звучить з уст багатьох відомих політиків і філософів: «Свобода – це усвідомлена необхідність». Справжня свобода можлива лише за умови утвердження мудрих і справедливих законів та усвідомлення необхідності їх дотримання. Апостол Павло пише: «Де Господній Дух, там свобода»  (2 Кор. 3:17). Однак слід пам’ятати нагадування апостола Петра: «Бог дає Святого Духа тим, хто кориться Йому» (Дії 5:32).
У Всесвіті не існує абсолютної незалежності, адже інтелектуальні істоти живуть у соціумі. Більше того, Біблія повідомляє про вселенську велику боротьбу, котра точиться між силами добра і зла. Тож свідомо чи несвідомо кожна істота робить вибір на користь  одного або іншого, вирішуючи, кому підкорятися.
Рабство гріха
Християни пишаються найбільшим надбанням демократії – свободою совісті. У такому разі від чого ж тоді їх, вільних людей, потрібно ще звільняти? Це запитання співзвучне заяві давніх юдеїв: «Ми насіння Авраамове і ніколи нікому не були рабами; чому ж Ти кажеш: Станете вільними? Ісус відповів їм: Істинно, істинно повідую вам: Кожний, хто чинить гріх, є невільник гріха» (Івана 8:33, 34). Апостол Павло підтверджує цю думку: «Хіба ви не знаєте, що кому віддаєтеся як раби на послух, рабами того ви і є: кого слухаєте, –  то або гріха на смерть, або послуху на праведність?» (Римл. 6:16).
Можна жити у вільній демократичній державі, але бути рабом пристрастей і згубних гріховних звичок. Німецький поет Генріх Гейне стверджував: «Не бути підлеглим жодному закону – означає позбавити себе рятівного захисту, тому що закони повинні нас захищати не тільки від інших, а й від самих себе».
Найстрашніший всесвітній рабовласник – це сатана. «Чи не дасть їм Бог покаяння, щоб зрозуміли правду і вирвалися із сітки диявола, у яку він їх зловив живцем, щоб вони виконували його волю» (2 Тим. 2:25, 26). Сатана зацікавлений у тому, аби поневолювати людей, роблячи їх настільки залежними та безвольними, щоб вони, навіть розуміючи смертельність та згубність гріха, усе одно грішили. Такі люди хизуються, що вільні робити все що завгодно. Вони пропагують такий спосіб життя й іншим, але Євангеліє викриває глибину їхньої моральної проблеми, називаючи їх рабами: «Вони обіцяють їм волю, самі будучи рабами тління; бо хто ким переможений, той тому і раб» (2 Петра 2:19).
Згубність гріха
Найстрашніше рабство – це рабство гріха, оскільки кожний гріх є згубним. Чому?
Гріх губить невинність. Людина, котра згрішила, стає іншою. Гріх залишає відбиток на особистості – на її свідомості та характері. Пляму, поставлену на одязі або на килимі, можна вивести, однак річ уже зіпсута, вона більше не матиме первісної цінності та вигляду. З людської пам’яті нічого безслідно не стирається. Може здаватися, що все, колись зроблене, побачене або почуте, уже минулося, забулося, проте насправді воно зберігається в підсвідомості та впливає на щоденні рішення й вибір людини. Гріх має нищівну силу: він убиває невинність. А одного разу втрачена невинність не відновлюється. Гріх можна пробачити, але наслідки залишаються. Як влучно зауважив Оріген: «Шрами залишаються».
Гріх руйнує моральність. Життя деяких людей являє собою трагічну деградацію. Спочатку людина із жахом дивиться на аморальні речі. Згрішивши лише один раз, вона почувається винною, нещасною, пригніченою. Однак потім, неодноразово повторюючи цей самий гріх, вона вже не відчуває так гостро докорів сумління. Кожен наступний гріх призводить до того, що грішити стає простіше. Гріх – це своєрідне самогубство, котре вбиває святі вічні ідеали.
Гріх вбиває волю людини. Спочатку людина піддається якійсь гріховній спокусі, бажаючи відчути насолоду. Та згодом вона вдається до неї, тому що вже не може чинити інакше. Звичка надто швидко переростає в залежність. Людина дозволила ганебній звичці або забороненому задоволенню заволодіти собою, а це і є рабство гріха, від котрого неможливо звільнитися без сили згори. Як свідчить стародавнє прислів’я: «Посієш вчинок – пожнеш звичку; посієш звичку – пожнеш характер; посієш характер – пожнеш долю».
Визволення від рабства гріха
Автором справжньої свободи душі є Христос. У пророцтві про мету Його Приходу написано: «Щоб відкрити очі сліпим, щоб в’язнів визволити з ув’язнення, а тих, що сидять у пітьмі, – з дому темниці» (Ісаї 42:7). Ісус пояснив це пророцтво: «Дух Господній на Мені; бо Він помазав Мене... відпустити змучених на свободу» (Луки 4:18); «Отож, якщо Син визволить вас, то справді будете вільними» (Івана 8:36). Ужите тут слово «хо́нтос» –  справді – означає дійсно, по-справжньому (вільні будете).
Як же Ісус визволяє людей з рабства гріха? «А що діти були учасниками тіла і крови, то й він подібно участь у тому брав, щоб смертю знищити того, хто мав владу смерті, тобто диявола, і визволити тих, що їх страх смерті все життя тримав у рабстві»  (Євр. 2:14, 15).
Слово «хамарті̀а» – гріх – часто вживається в посланнях апостола Павла й у контексті рабства гріха означає промах. Його також використовували в термінології мисливців. Наприклад, якщо стріла не влучила в ціль, це позначали словом «хамарті̀а» – промах. Гріх – це промах, невдача стосовно справжньої мети  життя.
У людей, на жаль, часто складається хибне й надто обмежене уявлення про гріх. Вони погоджуються, що грабіжники, вбивці, п’яниці, гангстери, головорізи – це справді грішники. Та оскільки більшість людей не такі, а порядні громадяни, то, отже, вони й не можуть бути нечестивими. Такі люди навіть часом обурюються, якщо хтось назве їх грішниками, котрі заслуговують на загибель. Проте слово «хамарті́а» розширює поняття гріха, представляючи його як промах у цілях життя, у тому, ким люди повинні й могли би бути.
Християнська воля – це свобода від когось і чогось та водночас свобода для когось і чогось. «Як вільні, а не так, як ті, що використовують волю для прикриття лихого [з гр. – порочного, зіпсованого, злого]»  (1 Петра 2:16). «Ви, брати, покликані до свободи. Тільки б свобода ваша не стала причиною жити тілесно; ви ж любов’ю служіть один одному!» (Гал. 5:13). Як бачимо, справжня християнська свобода не має нічого спільного з уседозволеністю.
Застосування подарованої свободи
Так, Христос звільняє від влади сатани та кайданів гріха. Проте надалі не менш важливо правильно використовувати подаровану Господом свободу. Ось деякі аспекти її застосування.
Свобода у виборі іншого Владики. «А тепер, звільнившись від гріха, стали рабами Богові» (Римл. 6:22). Звільнена від диявола людина може бути вільною, лише вільно обравши Владикою свого життя Самого Господа. Залишатися нейтральними у світі, що належить двом господарям, неможливо!
Свобода у виборі способу життя. «Звільнившись від гріха, ви стали рабами праведності» (Римл. 6:18). Тобто, згідно з вільним вибором християнина, Бог робить його людиною «дікайосю́не» – слугою справедливості та правди, аби Божа істина могла засяяти в ньому.
Свобода в проголошенні Євангелія. «Будучи вільним від усіх, я себе підкорив усім, щоб багатьох здобути» (1 Кор. 9:19). Бог звільняє християнина, щоб Його істина могла засяяти не лише в ньому, але й через нього! Він стає живим свідченням того, наскільки великою є Божа сила, що може підняти й звільнити навіть найбільш пропащого грішника. Люди переконуються в Божій силі не тоді, коли чують голослівну проповідь про якусь незрозумілу їм віртуальну Божу силу, а тоді, коли практично бачать у людині докорінні зміни та відродження характеру. Це найпереконливіше проголошення Євангелія!
«Істина зробить вільними»
Які ж засоби використовує Христос, аби зробити нас вільними? «І пізнаєте істину, й істина зробить вас вільними» (Івана 8:32). Якщо врахувати, що «Закон Твій – то істина» (Псал. 119:142), стає зрозуміло, що саме Божий Закон – це знаряддя свободи й аж ніяк не знаряддя поневолення (див. Якова 1:25).
Ось що з цього приводу написано в коментарі до реформатського «Вестмінстерського віросповідання»: «Свобода, яку Христос здобув для віруючих у Нього та в Євангеліє, полягає в їхньому звільненні від провини гріха… Усі моральні принципи й орієнтири, які були до Христа, залишилися незмінними й у новозавітний час, але тепер віруючі знайшли більшу свободу, звільнившись від ярма церемоніального закону, яке тяжіло над юдеями» (Вестмінстерське віросповідання, розділ XX, с. 643, 644).
Як бачимо, ідеться про звільнення не від Декалога, бо інакше яких справжніх свобод позбавляє кожна з Десяти Заповідей Божого морального Закону? Навпаки, Закон, мов огорожа, захищає людину від насилля та беззаконня.
Апостол Павло застерігає: «Чи ви не знаєте, що неправедні Царства Божого не успадковують? Не обманюйте себе! Ні розпусники, ні ідолослужники, ні перелюбники, ні малакії, ні мужеложники, ні злодії, ні користолюбці, ні п’яниці, ні злодії, ні злоріки, ні хижаки Царства Божого не успадковують»  (1 Кор. 6:9, 10).
Виявляється: хоч виконанням Закону людина не заробляє Божого Царства, але, не виконуючи Божих Заповідей, вона не потрапить на Небеса.
Про це ж свідчить і книга Апокаліпсис: «А боязких, і невірних, і недобрих, і убивників, і блудників, і чаклунів та ідолослужителів, і всіх облудників – їхня доля в озері, що горить вогнем і сіркою; це – смерть друга» (Об’явл. 21:8).
Відомий письменник, лауреат Нобелівської премії в галузі літератури Бернард Шоу сказав: «Свобода – це відповідальність. Ось чому всі її так бояться!»
* * *
Справжній християнин, узявши на себе цю відповідальність, насолоджується й розкошує в Христовій свободі: «Глибокий мир тим, що Закон твій люблять, –  вони не спіткнуться» (Псал. 119:165, переклад Івана Хоменка); «Буду ходити в свободі, бо я шукав наказів Твоїх» (Псал. 119:45).
Розділ 11
ДУХОВНІ ЛІДЕРИ  XVIII-XІX ст.  ПРО ЗАКОН
Чимало богословських доктрин, зокрема й учення, що применшує значущість Закону, з’явилися у XVIII-XX ст. як наслідок суперечностей між догмою й релятивізмом. Наприкінці ХІХ ст. з його політизованою теологією під впливом так званого «соціального Євангелія» дискусія про Божий Закон утратила правильне спрямування. А наприкінці ХХ ст. в умовах занепаду традиційного протестантизму гріх почали сприймати як стан соціальної несправедливості, як суспільне захворювання. Усе це ослабило інтерес до Божого Закону, роль якого тепер обговорювали тільки у вузькому колі теологів. Наслідком зневажання святості Закону стало й неправильне тлумачення деяких уривків з послань апостола Павла (ці уривки докладніше розглянуті в наступних п’яти розділах). Теологію Павла щодо морального Божого Закону підтримували відомі духовні лідери XVIII-XІX ст. Їхні погляди на роль Декалога й позиція апостола язичників щодо Закону представлені в цьому  розділі.
Позиція Павла щодо Закону
Повеління: «Отож, ідіть, навчайте всі народи, хрестячи їх в ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа, навчаючи їх виконувати все, що Я заповідав вам…» (Матв.  28:19, 20), – безумовно, адресоване не лише апостолам Ісуса, але й тим, хто прийме християнство після Його вознесіння. Тому навряд чи хтось заперечить очевидний факт, що це повеління стосувалося й апостола язичників Павла, котрий, ревно працюючи на ниві Божій, євангелізував значну частину Азії та Європи. Його перу належить  14 послань, які увійшли до новозавітного канону. Виконуючи повеління Господа йти по всьому світу й проповідувати Євангеліє, апостол Павло послідовно представляв усім народам незмінне значення  Декалога.
Сильним логічним аргументом Павла щодо цієї теми є вірш: «Брати, кажу вам по-людському: навіть затвердженого людьми Завіту ніхто не відкидає і нічого не додає до нього» (Гал. 3:15). Справді, коли помирає заповідач, автор заповіту, нічого додати чи забрати вже не можна, інакше це буде розцінюватися як шахрайство та фальсифікація заповіту. Тому якщо Закон як основа завіту й мав бути скасований, то тільки не Павлом! Факти зміни Закону слід було б шукати в чотирьох Євангеліях до смерті Христа. Після Його воскресіння в Євангеліях немає жодного свідчення про це. Навпаки, Ісус стверджував: «Ось слова, які Я сказав вам, ще коли був з вами: Треба, щоб збулося все написане про Мене і в законі Мойсеєвім, і в Пророків, і в Псалмах. Тоді прояснив їхній розум, щоб зрозуміли Писання» (Луки 24:44, 45).
Своїм учням Ісус лише нагадав те, що було написано в Старому Завіті й про що Він Сам навчав напередодні страждань. Наприклад, якщо Христос хотів установити обряд укладення нового завіту між людиною і Богом через хрещення, то Він за Свого життя продемонстрував це на власному прикладі. Коли ж хотів започаткувати новозавітну Пасху, Він це здійснив до укладення завіту на Голгофі. Після запечатування нового завіту Кров’ю Христа нічого не могло бути змінено.
Сучасним християнам варто пам’ятати, що ні Павло як апостол язичників, ні Петро як лідер Церкви, ні Андрій як первозданний не були уповноважені Богом, аби змінювати моральний Закон, котрий Господь викарбував на камені Своєю рукою, проголосив на Синаї Своїм голосом й за порушення якого віддав Своє життя.
Так вважає не лише Церква адвентистів сьомого дня, але й чимало богословів, християнських лідерів і проповідників протестантського світу. Процитуємо вислови цілої плеяди впливових у християнських колах мужів минулого, аби простежити, яким було їхнє ставлення до Божого Закону.
Погляди духовних лідерів минулого  на Декалог
Мартін Лютер. «Отець Реформації», засновник протестантизму, доктор теології Мартін Лютер стверджував важливість Закону не лише щодо вічного життя, а й навіть щодо земного: «Той, хто знищує вчення про закон, знищує водночас політичний і соціальний лад… Що ж до самого закону, я ніколи не заперечував його» (М. Мічелет. Життя Лютера, переклад У. Хезлітта, с. 315).
Доктор Хіскокс. У відомому керівництві для баптистських церков доктора Хіскокса про Закон сказано: «Ми віримо, що згідно зі Святим Письмом Закон Божий вічний та незмінний і що це моральний Закон Його правління; він святий, справедливий і добрий... Щирий послух святому Закону є вінцем Благої вістки» (д-р Хіскокс. Керівництво для баптистських  церков, с. 61).
В іншому катехізисі читаємо:
«Питання 46. Де коротко викладений моральний  Закон?
Відповідь. Моральний Закон коротко викладений у Десяти Заповідях.
Питання 49. Чого навчає нас вступна частина до Закону Десяти Заповідей?
Відповідь. Вступна частина до Десяти Заповідей навчає нас, що, оскільки Господь є наш Бог і Спаситель, ми зобов’язані виконувати всі Його заповіді» (Баптистський катехізис, с. 9).
Чарльз Сперджен. Цікаву думку про Закон висловив англійський баптистський теолог Чарльз Сперджен, якого ще називають «королем проповідників»: «Закон Божий є одкровенням Його волі. Цей Закон дав нам Сам Бог, він святий і досконалий. Ті, хто применшує його значення, просто не розуміють його задуму, а отже, не можуть правильно про нього судити. Павло каже: «Закон духовний». Говорячи комусь про виправдання вірою, ми ніколи не повинні применшувати значення Закону серед тих, до кого ми звертаємося, тому що Божий Закон є однією із найвеличніших Божих установ. Заповіді настільки досконалі й гармонійні, що неможливо сумніватися в їхній Божественності» (Ч. Г. Сперджен.  Проповіді, с. 280).
Про послух Законові він пише так: «Наш Цар прийшов не для того, аби скасувати Закон, а щоб затвердити його й піднести. Його Заповіді – вічні. І якщо хтось, порушуючи Закон, буде навмисно оманливо навчати, що його найменша заповідь скасована та втратила силу, той утратить Небесне Царство. Тільки слухняні Божому Законові стануть громадянами Його Царства» (Ч. Г. Сперджен. Євангеліє  Царства, с. 48).
Генрі Айронсайд. Цей відомий баптистський проповідник із приводу незмінності Закону пише: «Закон Десяти Заповідей є викладенням моральних принципів, і вони за жодних умов не можуть бути змінені» (Г. А. Айронсайд, газета The Sunday School Times, 17 жовтня 1948 р.).
Морган Кемпбелл. Засновник і лідер Церкви «Учні Христа» писав про цілісність і неподільність Божого Закону: «Десять Синайських повелінь були не самостійними заповідями, а десятьма гранями єдиного Божого Закону» (М. Дж. Кемпбелл. Десять Заповідей, с. 11).
Дуайт Муді. Про актуальність Декалога пише й цей відомий лідер та проповідник ХІХ ст.: «Закон, даний на Синаї, не став менш важливим. Час не може стерти його авторитет чи факт його авторства… Люди можуть вишукувати недоліки в інших частинах Біблії скільки їм заманеться, але я ніколи не зустрічав чесної людини, котра знайшла б вади в Десяти Заповідях… Ми називаємо їх «Мойсеєвим» Законом, але доречно зауважити, що Заповіді Божі не були впроваджені Мойсеєм і не були скасовані, коли закон Мойсея здійснився в Христі... Заповіді Божі, дані Мойсеєві на горі Синай, такі ж обов’язкові сьогодні, як і були завжди... Людям потрібно усвідомити, що Десять Заповідей, як і раніше, є обов’язковими і що за їхнє порушення очікує покарання. Ми не потребуємо Євангелія, що ґрунтується тільки на емоціях. У Нагірній проповіді не міститься нічого, що применшило б Декалог… Десять Заповідей – це не десять різних законів. Вони поєднуються в єдиний Закон. Якщо людину підвісити в повітрі ланцюгом, що складається з десяти ланок, і вона зламає одну з них, то впаде на землю так само, якби були зламані всі десять. Якщо заборонено виходити за певні рамки, то немає різниці, де саме буде порушена ця заборона» (Dwight L. Moody. Weighed and Wanting, p. 11, 15, 16, 119).
Джон Уеслі. Ще один відомий реформатор Церкви відповідає на запитання: «Чи змінив Христос Десять Заповідей?». Ось його думка: «Етичний Закон, виражений у Десяти Заповідях і затверджений пророками, Христос не змінив. Прийшовши на Землю, Ісус зовсім не мав наміру скасувати будь-яку його частину. Цей Закон ніколи не може бути змінений, він є вірним свідком Небес. Його етичні принципи мають зовсім інакшу основу, ніж церемоніальний чи ритуальний закони» (Дж. Уеслі. Проповіді, т. 1,  с. 221, 222).
Филип Шафф. Всесвітньо відомий протестантський богослов та історик Церкви Шафф цитує «Малий катехізис Лютера»: «Бог попереджає, що всі, хто порушує Його заповіді, будуть покарані... Але водночас Бог обіцяє Свою милість і благословення тим, хто дотримується Його Закону. Тому краще нам любити Господа й довіряти Йому, з радістю підкоряючись Його заповідям» (Ф. Шафф. Кредо християнства, т. 3, с. 77).
Теологія Церкви АСД щодо Закону
Якби вищезгадані цитати належали адвентистським богословам, то їх могли б звинуватити в законництві. Однак дозвольте знову повторити: на підставі Божого Слова ми не навчаємо, що спасаємося виконанням Закону. Ми стверджуємо, що людина, спасенна благодаттю та праведністю Христовою, на знак подяки виявлятиме послух Десяти Божим Заповідям.
Еллен Уайт про це писала так: «Закон не може спасати. Він засуджує порушника, але не може дарувати прощення. Грішник повинен покладатися на заслуги Христової Крові» (Ознаки часу, 5 грудня 1886 р.). «Істина про те, що праведність Христа нам зараховується не тому, що ми цього заслужили, а тому, що це дар від Господа, – це дорогоцінна істина. Ворог Бога й роду людського не хотів би, щоб ця істина була ясно відкрита людям. Не хоче він цього з тієї причини, що знає: якщо люди її сприймуть у всій повноті, його влада закінчиться» (Служителі Євангелія, с. 161).
Ось що пише апостол Павло щодо важливості виконання Закону: «А ми знаємо, що закон добрий, якщо хтось законно використовує його» (1 Тим. 1:8). Закон не скасований, його потрібно лише правильно застосовувати. А якщо люди використовують Закон як засіб спасіння, Павло говорить про них так: «Бо, не розуміючи праведності Божої і докладаючи зусиль надбати власну праведність, вони не підкорилися праведності Божій» (Римл. 10:3). Намагаючись заслужити спасіння ділами, людина відкидає праведність Христову. Утім, грішник не може стати праведним самостійно! Або він дозволяє Богові очистити своє внутрішнє єство, або починає сповідувати зовнішнє благочестя.
Саме цієї другої позиції дотримувалися фарисеї за часів Христа. Звертаючись до них, Ісус говорив: «Ви виставляєте себе праведниками перед людьми, але Бог знає серця ваші: бо, що високе у людей, те мерзенне перед Богом» (Луки 16:15); «Горе вам, книжники і фарисеї, лицеміри, що стали схожими на фарбовані гроби, котрі зовні видаються гарними, а всередині повнісінькі мертвими кістками і всілякою нечистотою» (Матв. 23:27).
Можна надати пристойного вигляду своїй поведінці та манерам, але неможливо самотужки змінити стан власного серця. Якби людина була на це спроможна, то жертва Христа виявилася б даремною. Ось чому Павло пише: «І з’явитися в Ньому не зі своєю праведністю, котра від закону, але з тією, котра через віру Христову, з праведністю від Бога за вірою» (Филп. 3:9). Ця праведність не виключає послух істині, тому Павло свідчить: «І вдягнутися в нову людину, витворену за подобою Божою, у праведності та святості істини» (Ефес. 4:24). Саме це поєднання становить, на його думку, плід Духа (див. Ефес. 5:9). Що найважливіше, така праведність явлена в Особі Христа, Котрий поєднав у Собі «благодать та істину» (Івана 1:14). Як написано в Посланні до колосян: «Благодать Божа в істині» (Колос. 1:6). Христова благодать включає в себе «істину та любов»  (2 Івана 1:3).
* * *
Нехай Господь збереже Своїх дітей від крайнощів у ставленні до Його Закону: від законництва, спрямованого на те, щоб заробити спасіння власними ділами, і від дешевої благодаті, котра нібито дозволяє порушувати Божий Закон. Євангеліє Христа відкриває дивовижну гармонію між Законом і благодаттю, праведністю і заповідями, вірою і ділами.
Розділ 12
Апостол  Павло  про  Закон
Частина I. Функції Закону
Безумовно, ви зауважили, як часто впродовж цього дослідження ми зверталися до послань апостола Павла, цитуючи його вислови частіше, ніж будь-кого іншого з біблійних авторів. І це зрозуміло, адже ніхто з апостолів не дав такого всеосяжного, глибокого, всебічно обґрунтованого вчення про Божий Закон, як цей високоосвічений учень Гамалиїла. «З роду Ізраїля, з племені Веніямина, єврей з євреїв, щодо Закону – фарисей» (Филп. 3:5), що «жив фарисеєм – згідно з дуже строгою течією нашої віри» (Дії 26:5), він на власному досвіді пізнав марність спроб досягти праведності, що від Закону. Яким дивовижним відкриттям була для цього ревнителя, завзятого прихильника батьківських передань (див. Гал. 1:14), «щодо праведності, яка від Закону, –  бездоганного» (Филп. 3:6) вістка Старого Завіту й найвеличніша євангельська істина: «Праведний вірою житиме»!
Якщо додати до цього особливі Божественні відкриття й натхнення від Святого Духа, стає зрозуміло, чому саме апостол Павло розробив унікальну новозавітну доктрину взаємодії Божого Закону та  Євангелія.
Утім, як це не парадоксально, більшість єресей щодо цієї доктрини ґрунтується саме на словах апостола Павла! Апостол Петро, соратник Павла, пояснює цей парадокс так: «Написав вам з притаманною йому мудрістю наш улюблений брат Павло… у всіх посланнях… В них є дещо важко зрозуміле, що ненавчені та нестійкі перекручують, як і інші Писання, – собі на власну погибель» (2 Петра 3:16).
Розділи 12-16 присвячені дослідженню цих важко зрозумілих висловів. У цьому розділі ми коротко розглянемо функції морального Божого Закону, зазначені в посланнях апостола Павла.
Апостол Павло про функції Божого Закону
1. Закон відкриває Божу волю. «І знаєш волю Його, і розумієш найкраще, навчаючись із Закону» (Римл. 2:17, 18). Згідно з твердженнями апостола Павла, функція Закону – показати людині Божу волю, відкрити найкраще, що є в Господа. Ужите апостолом слово «діафе́ро» (найкраще), як і його український аналог, має два смислових відтінки: найкраще і примітне. Тому Божий Закон для Павла – це носій найкращого для людини й водночас відмітна, розпізнавальна прикмета, котра відрізняє християнина від світу.
І це зрозуміло, адже апостол характеризує Божий Закон як святий, праведний, добрий і духовний, тобто такий, яким є Сам Бог: «Тому Закон святий і заповідь свята, і праведна, і добра... Бо ми знаємо, що Закон духовний, а я тілесний, проданий гріхові» (Римл. 7:12, 14); «Тому що тілесні задуми є ворожнеча супроти Бога; бо Законові Божому не підкоряються і, зрештою, не можуть» (Римл. 8:7).
Слово «фро́нема» (задуми) часто означає спосіб мислення. Невідроджене мислення не підкоряється Божому Законові, адже й неспроможне це робити через свою тілесну природу. Отримавши від Бога правильне пізнання про Закон, апостол свідчить: «Я розумом моїм служу Законові Божому» (Римл. 7:25). І він не просто служить, як раб, а знаходить «задоволення в Законі Божому» (Римл. 7:22). Ми бачимо, як перегукуються відчуття апостола щодо Закону з відчуттями Давида, котрий розкошує в Божому Законі (про що ми згадували вище). В іншому тексті Павло посилює цю думку: «Все –  у дотриманні заповідей Божих» (1 Кор. 7:19).*
2. Божий Закон розкриває природу гріха. «Тому що справами Закону не виправдається перед Ним жодна плоть; бо Законом пізнається гріх» (Римл. 3:20). «Але гріх, узявши привід від заповіді, викликав у мені всіляке пожадання; бо без закону гріх мертвий. Я жив свого часу без закону, та коли прийшла заповідь, – гріх ожив» (Римл. 7:8, 9). Божий Закон дає конкретне визначення гріха. Тому усвідомлення та відчуття гріха може прийти лише через знання Закону. Саме Закон приводить людину до розуміння необхідності покаяння в гріхах і гострого відчуття потреби в Спасителі від гріха.
3. Закон веде людину до Христа. «Отож, Закон був для нас поводирем до Христа, щоб нам виправдатися вірою» (Гал. 3:24). «Тому що кінець Закону Христос –  для праведності кожного віруючого» (Римл. 10:4). Ужите тут слово «те́лос» (кінець) означає ціль, мету.  Детальніше це питання розглянемо в розділі 14.
Від моменту гріхопадіння, звертаючись до Божого Закону, людина відчувала докори сумління й шукала Спасителя від гріха, а через церемоніальний закон вона мала змогу, віруючи в грядущого Месію, звільнитися від гріха. Проблема багатьох сучасних секулярних людей, які вважають себе християнами, полягає в тому, що вони не розуміють, навіщо їм потрібен Христос і від чого їх потрібно спасати. Без наявності Закону неможливо довести потребу грішника в Спасителеві. Зазвичай людина вважає, що живе так, як усі, і не є гіршою за інших. Десять Заповідей є тим діагностичним приладом, який показує, з чим саме в неї негаразд у духовному житті. Святий Дух через сумління стукає до серця людини й тільки тоді, коли вона зрозуміла, що смертельно хвора, веде до небесного Цілителя – Христа, Котрий єдиний може видалити із серця гріх і подарувати благодать на одужання.
Функціональна характеристика вказує на роль Божого морального Закону. Тепер розглянемо, що не входить до його призначення.
Апостол Павло про функції,  котрі не належать Законові
1. Закон не наділяє людину праведністю. «Якщо Авраам виправдався справами, він має похвалу, але не перед Богом. Бо що оповідає Писання? Повірив Авраам Богові, і це зараховано йому у праведність» (Римл. 4:2, 3). Детально взаємодію праведності та Закону ми розглядали в розділі 8 на прикладі цілої плеяди праведників Старого Завіту, переконавшись, що ніколи праведності не можна було досягти через виконання Закону. Ми з’ясували, що праведники в усі часи виправдовувалися лише через благодать і милість Бога. Цю істину апостол Павло найяскравіше представив на прикладі Авраама в Посланні до римлян.
У Божому Плані спасіння від початку все мало своє місце, роль і функцію. Божий Закон не був призначений для того, щоб виправдовувати людину або наділяти її праведністю.
2. Закон не дає людині сили для послуху. «Оскільки Закон, знесилений плоттю, не мав сили, то Бог послав Сина Свого в подобі гріховної плоті на пожертву за гріх, і осудив гріх у плоті, щоб виправдання Закону звершилося в нас, що живуть не за плоттю, а за духом» (Римл. 8:3, 4). Ужите апостолом слово «дікайо́ма» означає приписи, вимоги, заповіді. Такий зміст передає й підрядковий дослівний переклад Олексія Винокурова: «Щоб вимоги закону були виконані в нас» (вірш 3).
В іншому посланні апостол зазначає: «У Ньому ви й обрізані обрізанням нерукотворним, скинувши людське тіло гріховне, обрізанням Христовим, були поховані з Ним у хрещенні, у Ньому ви й воскресли вірою в силу Бога, Котрий воскресив Його з мертвих, і вас, котрі були мертві у гріхах і в необрізанні плоті вашої, оживив разом з Ним, простивши нам усі гріхи» (Колос.  2:11-13).
Тільки Христос і Дух Святий, відродивши людину, наділяють її здатністю та силою виконувати вимоги Закону. Павло представляє головну мотивацію прагнення відродженого християнина виконати Божий Закон: «Не залишайтеся боржниками нікому і ні в чому, окрім взаємної любові; бо той, що любить іншого, виконав Закон. Бо заповіді: “Не чини перелюбу, не вбивай, не кради, не свідкуй неправдиво, не побажай чужого”, і всі інші містяться в цьому слові: Люби ближнього свого, як самого себе. Любов не чинить ближньому зла; отож, любов є виконання Закону» (Римл. 13:8-10).
Закон стає частиною єства християнина, котрий любить Бога, і він нізащо не погодиться образити гріхом Об’єкт своєї любові – Небесного Отця. Існує разюча відмінність між формальним виконанням Заповідей Божих як гнітючого обов’язку та сердечним послухом їм через усвідомлення Божої безмежної любові.
3. Закон не дає спасіння. «А ми знаємо, що закон добрий, якщо хтось законно використовує його»  (1 Тим. 1:8). Послух Божому Законові з метою отримати спасіння – це незаконне його використання. Це законництво, приречене на невдачу. Ужите тут слово «кало́с» – добрий – означає не просто добрий, а повноту, закінченість і досконалість.
Апостол Павло заперечує не сам Закон, а його неправильне використання – прагнення досягти спасіння через діла Закону. Саме це робили євреї, і Павло свідчить: «Хвалишся Законом, а зневажанням Закону безчестиш Бога!» (Римл. 2:23). Фарисейські постанови непомітно замінили Господній Закон, який звели до рівня «можна/не можна». Проте Христос поглибив розуміння сутності Закону, вказавши, що гріх починається зі стану розуму та серця. У Нагірній проповіді Він навчав, що людина порушує Закон навіть тоді, коли, наприклад, плекає в душі ненависні чи аморальні думки (див. Матв. 5:21, 22, 27, 28).
Закон приводить до Христа, але без Христа він веде до рабства. Павло чітко показує різницю між ставленням до Закону як до засобу спасіння та дотриманням Закону як наслідком спасіння. Апостол показує відмінність між виконанням Закону тими, хто живе по тілу, і тими, хто живе по Духу.
Безумовно, крайнощі призводять до негативних наслідків, проте вони свідчать про факт наявності істинного об’єкту. Якщо хтось використовує предмет не за призначенням, а на шкоду собі та іншим, хіба це доказ того, що цей предмет шкідливий і його треба позбутися?
Коли Закон використовують не за призначенням, унаслідок чого виникають проблеми, то дехто починає обстоювати його скасування. Насправді ж необхідно просто законно використовувати Закон.
На жаль, юдейське законництво проникло й у середовище ранніх християн (див. Дії 15:1). Цій проблемі присвячене Послання апостола Павла до галатів. Його ми розглянемо в розділі 15.
Розділ 13
АПОСТОЛ ПАВЛО ПРО ЗАКОН
Частина ІІ. Складні тексти з Римл. 6, 7
Ту саму ідею, ті ж самі слова різні люди досить часто можуть тлумачити по-різному, залежно від менталітету. Щирого християнина, дослідника Біблії неодмінно бентежитиме запитання: як віднайти правдиве значення написаного в Євангелії, не накладаючи власних понять і переконань на богонатхненний текст? Ось дві найважливіші рекомендації для вирішення цієї проблеми: (1) молитва Богові; (2) дослідження контексту як уривка, так і всього послання чи книги. За такої умови можна осягнути сенс написаного й зрозуміти значення, закладене в текст Святим Духом.
Ці рекомендації вкрай необхідні під час дослідження послань апостола Павла, адже, на думку його співробітника Петра, «в них є дещо важко зрозуміле, що ненавчені та нестійкі перекручують, як і інші Писання, – собі на власну погибель» (2 Петра 3:16). Апостол Петро звертає увагу на дві категорії християн: перша –  ненавчені (гр. «амате́йс»), котрі просто сліпо вірять тим, хто перекручує зміст Писань; друга – нестійкі, позбавлені опори (гр. «асте́ріктой»), не утверджені у вірі. Останні розуміють зміст слів апостола, проте, маючи слабку віру, бояться змін у житті як неодмінного наслідку правильного розуміння Писання.
У цьому розділі ми зосередимося на важко зрозумілих висловах апостола Павла з Римл. 6 і 7. Наше завдання – на основі контексту визначити правдивий зміст цього уривка, аби ненавчені здобули знання з важливих духовних питань, а нестійкі утвердилися у вірі в Господа для правильних рішень.
«Не під Законом, а під благодаттю»  (Римл. 6:14)
«Хай гріх не панує над вами, ви бо не під Законом, а під благодаттю» (Римл. 6:14). Цей вислів, мабуть, найчастіше використовують деякі теологи, щоб довести, ніби в Новому Завіті Божий Закон не обов’язковий для виконання. Чи такий зміст вклав у ці слова Павло? Що він мав на увазі, пишучи цей вислів? Можливі два варіанти пояснення: 1) християнин більше не підзвітний Божим Заповідям, тому може жити, як йому заманеться, порушуючи Божий Закон, адже він «під благодаттю»; 2) той, хто вірою прийняв Христа, більше не перебуває під прокляттям Закону, котре передбачало плату за гріх – смерть. Який із цих двох поглядів правильний? Відповісти на це запитання допоможе ретельне дослідження контексту.
Усі під Законом. Передусім нам необхідно визначити, що означає вислів «під Законом». У третьому розділі цього ж послання Павло використовує саме це словосполучення: «А ми знаємо, що скільки говорить Закон, він говорить до тих, хто під Законом, щоб замкнути всякі уста, і щоб став увесь світ винний Богові» (Римл. 3:19). Отже, усі люди, що народилися на Землі, перебувають під законом, тобто під засудженням і прокляттям, що веде до смерті. І ця смерть перейшла на всіх людей: «А тому, як одним чоловіком гріх увійшов у світ, і гріхом смерть, так само й смерть перейшла в усіх людей, через те, що в ньому всі згрішили» (Римл. 5:12). Виявляється, що гріх, як смертельна інфекція, від Адама перейшов у всі наступні покоління без винятку! Тому вислів «під Законом» слід розуміти як під прокляттям Закону внаслідок гріха. Гріх є першопричиною, а прокляття Закону – наслідком.
Логічно було б усунути причину, тобто гріх (наприклад, заплативши за нього), аби вийти з-під Закону, з-під його прокляття, чи не так? Юридичною мовою кажучи, якщо людину звинуватили в крадіжці й ув’язнили на три роки, то, відбувши покарання, вона виходить на волю й перебуває вже «не під законом», «не під його прокляттям», бо заплатила ціну за скоєний злочин. Утім, коли йдеться про таку плату за гріх, як смерть, «адже заплата за гріх – смерть» (Римл. 6:23), її сплатити грішникові просто немислимо.
З одного боку, грішник не бажає бути «під Законом», тобто під його засудженням і прокляттям, котре успадкував як нащадок Адама; він не хоче померти другою смертю. З  іншого боку, жодним способом він не може відкупитися від гріха, причини прокляття. Який же вихід?
Апостол Павло відкриває унікальне розв’язання проблеми гріха для духовно деградованого людства в тому ж тексті Римл. 6:23: «Адже заплата за гріх – смерть, а Божий дар [благодаті] – вічне життя в Ісусі Христі, нашому Господі». Павло вживає тут два терміни з військової лексики: заплата (гр. «опсо́ніа»), що означає платня (рос. – жалованье) воїну, яку він заробляє і яка належить йому за правом, і дар (гр. «ха́рісма») – дещо зовсім інше, що не може бути зароблене солдатом. В особливих випадках, наприклад, у свій День народження чи ювілейні дати вступу на престол, імператор видавав армії щедрі грошові подарунки. Вони не були зароблені, а подаровані через доброту й милість імператора.
Іншими словами, апостол Павло в Римл. 6:23 говорить: усе, що може заробити за свого життя людина, –  це засудження та прокляття внаслідок порушення Закону, а як наслідок гріха – вічну смерть… Але Всемогутній Правитель Усесвіту вирішує проблему гріха, даруючи звільнення від прокляття Закону – безцінний дар – вічне життя.
Розв’язання проблеми гріха. Шостий розділ Послання до римлян починається з категоричної заяви: «Що ж скажемо? Позостанемося в гріху, щоб благодать примножилась? Зовсім ні!» (Римл. 6:1). Апостол не міг, як і Сам Бог, миритися з жодним проявом гріха. Але як розв’язати проблему гріха?
Павло пояснює це в 5-му розділі: «Бо Христос, коли ми ще були безсилі, у відповідний час помер за нечестивих… Але Бог виявляє Свою любов до нас тим, що Христос за нас помер» (вірші 6, 8). Те, що не могла зробити жодна людина, зробив Христос замість нас: Він сповна заплатив за людський гріх, узявши на Себе прокляття Закону й померши на Голгофському хресті. Тож проблема гріха вже розв’язана через смерть і воскресіння Ісуса Христа! І в цьому – велика Божа благодать, незаслужена милість, котру вірою може прийняти кожний грішник: «Виправдавшись вірою, маємо мир з Богом через нашого Господа Ісуса Христа, через Якого ми вірою одержали доступ до тієї благодаті… Оправдавшись Його кров’ю, ми завдяки Йому спасаємось від гніву» (вірші 1, 2, 9).
Далі в 6-му розділі апостол змальовує образну картину, як проблема гріха практично розв’язується в житті християнина – через укладання заповіту з Богом, тобто через добровільну відмову від гріха й початок нового життя з Христом. Символічно ця урочиста подія представлена водним хрещенням – похованням у водній могилі й воскресінням з неї... Хоч порівняння досить незвичне, але вкрай влучне, адже гріхи та нестерпне почуття провини за ганебне минуле насправді мають бути поховані! Дехто вважає, що у водній могилі мають залишитися тільки минулі гріхи. Проте апостол свідчить, що людина, котра вийшла з вод хрещення, об’єднує в собі і життя, і смерть (!), вона і жива, але і мертва. «Отож, ми поховані з Ним хрещенням у смерть, щоб, як воскрес Христос із мертвих славою Отця, так щоб і ми стали ходити в обновленні життя» (Римл. 6:4). Охрещений є одночасно мертвим для гріха, що трапиться на його майбутньому шляху, і живим для життя в Христі: «Так само ж і ви вважайте себе за мертвих для гріха й за живих для Бога в Христі Ісусі, Господі нашім. Тож нехай не панує гріх у смертельному вашому тілі, щоб вам слухатись його пожадливостей» (Римл. 6:11, 12).
Ось яким чином християнин звільняється і від самого гріха, і від прокляття Закону – вічної смерті як наслідку гріха.
Що ж означає вислів «не під Законом, а під благодаттю»? Прочитаємо в найближчому контексті: «Бо хай гріх не панує над вами, ви-бо не під Законом, а під благодаттю. Що ж? Чи будемо грішити, бо ми не під Законом, а під благодаттю? Зовсім ні! Хіба ви не знаєте, що кому віддаєте себе за рабів на послух, то ви й раби того, кого слухаєтесь, або гріха на смерть, або послуху на праведність?» (Римл. 6:14-16).
Якщо розглядати цей вислів з урахуванням контексту всього Послання (що ми вже зробили вище) і найближчого контексту (вислів у тексті), тобто цілісно, стає очевидним: вислів Павла не означає звільнення від виконання Божого Закону, бо автор одразу додає: «Чи будемо тоді грішити?», тобто свідомо порушувати Закон, і категорично відповідає: «Зовсім ні!» Апостол спростовує те значення, котре хочуть вкласти в цей вірш чимало сучасних коментаторів. Він заявляє: благодать, яку я проповідую, – це не дозвіл на беззаконня! Христова благодать – це звільнення не від Закону, а від гріха й від прокляття Закону як наслідку гріха! «Дякувати Богові, що ви були рабами гріха, але сприйняли серцем те вчення… Звільнившись від гріха, ви стали рабами праведності» (вірші 17, 18).
Мертвий гріх, Закон чи грішник? Апостол закликає християн, котрі уклали заповіт з Христом, не легковажити з гріхом, а вважати себе мертвими для нього. Звісно, що мертві перестають грішити, хоч сам гріх ще не помер, він живий! У наступному 7-му розділі Павло пояснює цю думку: «Але гріх, узявши привід від заповіді, зробив у мені всяку пожадливість, бо без Закону гріх мертвий. А я колись жив без Закону, але, коли прийшла заповідь, то гріх ожив, а я вмер» (Римл. 7:8-10).
Цим висловом автор робить декілька важливих заяв:
1. Він не говорить про смерть Закону, але про смерть гріха! Він не стверджує, що для того, аби гріх помер, потрібно, щоб помер Закон! Тому не можна сказати, що в цьому тексті Павло проголошує скасування Десяти Заповідей і звільнення християн від них. Інакше християнство перетворилося б на релігію легалізації гріхів і пороків. Але апостол неодноразово стверджує протилежне: порушники Божих Заповідей не успадкують Царства Божого (див. 1 Кор. 6:9, 10; Гал. 5:19-21; Ефес. 5:5; Римл. 1:18);
2. Коли з’являється Закон, гріх оживає.* Доки не існує прописаних нормативних актів чи затверджених правил дорожнього руху, їздити за кермом зі швидкістю 220 км/год через населений пункт не вважається порушенням. Так само сила та дія гріха стають очевидними лише тоді, коли з’являється Закон з його обмеженнями та заборонами. Тобто деякі теологи, підриваючи своїми публікаціями та проповідями авторитет Божого Закону, фактично заохочують своїх вірян його порушувати, оскільки скасовують біблійну нормативну підставу, що визначає поняття гріха.
3. Коли гріх ожив, тоді грішник помер, тобто він відчув осуд як злочинець, як свідомий грішник, котрий не має жодної надії на життя! Який же вихід? Його Павло вже показав у 6-му розділі – добровільно померти для гріха, поховавши його в могилі, і воскреснути з Христом для нового життя. Ті, хто вірою прийняв Божий дар благодаті в Ісусі Христі, Котрий, бувши непорочним і святим, заплатив власною смертю за їхні гріхи (див. Римл. 6:23), воістину вже не під законом, тобто не під його вироком та засудженням, а під виправдальною благодаттю.
Смерть для гріха та воскресіння для праведності – особлива подія, представлена обрядом хрещення. Однак це одноразове дійство перетворюється на процес всього життя християнина, котрий щоденно помирає для диявола та гріха й оживає для Христа. Саме цей процес називається освяченням: «Нині ж, звільнившись від гріха і ставши рабами Бога, маєте ваш плід –  освячення, а кінець – вічне життя» (Римл. 6:22).
Освячення приводить християнина, котрий вірою приймає жертву Христа, до такого стану, що гріх для нього стає ненависним і огидним!
«Ми померли для Закону» (Римл. 7:6)
Це другий складний для розуміння вислів із Послання до римлян, на котрий часто посилаються прихильники ідеї скасування Божого морального Закону.
Слід зауважити, що поділ біблійного тексту на розділи та вірші для зручності пошуку відповідного місця Святого Письма відбувся значно пізніше після написання тексту. Тому визначення фактичної теми здійснюється не завдяки поділу на розділи, а завдяки смисловим рамкам теми. Саме із цього погляду 7-й розділ є не чим іншим, як продовженням розгляду проблем, котрих торкався апостол Павло в 6-му розділі. Справді, у 7-му розділі Павло продовжує тему про смерть християнина для гріха та життя для Христа. Утім, якщо в попередньому розділі для наочного пояснення цієї думки автор обрав ілюстрацію водного хрещення, то в 7-му розділі він описує іншу ілюстрацію.
Ілюстрація зі шлюбних взаємин. «Хіба ви не знаєте, браття, – бо кажу знавцям Закону, – що закон має владу над людиною, але доки вона жива? Заміжня жінка прив’язана законом до живого чоловіка; а якщо помре чоловік, вона звільняється від закону заміжжя. А тому, якщо при живому чоловікові вийде за іншого, називається перелюбницею; а якщо помре чоловік, вона вільна від закону, і не буде перелюбницею, як вийде за іншого чоловіка» (Римл. 7:1-3).
У цій образній картині використано три об’єкти: шлюбний закон, чоловік, жінка.
Хто помер: жінка, шлюбний закон чи чоловік? Деякі християни, прочитавши цей уривок, не замислюючись, стверджують, що помер Божий Закон. Утім, якщо уважно прочитати саму ілюстрацію, то стає очевидним, що апостол Павло не пише про смерть Божого Закону… У цій ілюстрації він говорить про шлюбний закон, котрий зв’язує жінку з чоловіком.
Якщо навіть припустити, що помер Божий Закон, то безглуздою стає сама ілюстрація про шлюб, адже саме Божий Закон свідчить, що є перелюбом для заміжньої жінки. Якби моральний Закон був мертвим, а разом з ним і сьома заповідь, то ніхто не мав би права називати жінку «перелюбницею» (вірш 3). Ми вже розглядали твердження Павла, що гріх без Закону мертвий, але коли прийшов Закон, гріх ожив! (див. Римл. 7:8). Тому жінка, яка вийде заміж за іншого при живому чоловікові, не могла вважатися перелюбницею згідно з мертвим Законом. Якщо Закон продовжує засуджувати гріх перелюбу живої людини, то як він міг померти? Отже, у цьому уривку не йдеться про скасування Божого Закону.
Повернемося до ілюстрації апостола Павла: хто ж помер? Написано, що помер чоловік! А це означає, що жінка стає вільною взяти новий шлюб з іншим чоловіком, і при цьому вона не порушує шлюбного закону.
Духовні аналогії апостола Павла. «Так само й ви, браття мої, померли для Закону Тілом Христовим, щоб належати іншому, Воскреслому з мертвих, нехай же приносимо плід Богові. Бо коли ми жили за плоттю, тоді пристрасті гріховні, виявлені Законом, діяли у членах наших, аби приносити плід смерті. Але нині, коли ми померли для Закону, котрим були зв’язані, ми звільнилися від нього, щоб нам служити Богові в оновленому дусі, а не за давньою буквою» (Римл. 7:4-6).
Це головний висновок до ілюстрації про шлюб. І йдеться тут уже справді про Божий моральний Закон. Як ми можемо звільнитися від Закону? Скасувавши його? Зовсім ні! Павло дає несподівану відповідь: ви помріть для Закону! Яким чином? Померти для гріха – означає звільнитися від цього вашого першого «чоловіка», з котрим ви були зв’язані проти своєї волі від самого народження як нащадки Адама! Якщо ви померли для гріха, а мертвий більше не грішить, то Закон Божий не має жодних претензій до вас, адже ви «померли» для Закону Божого як об’єкт осуду.
А далі, як закликає Павло, служіть Богові не просто формально за старою буквою, а в новизні Духа. Христос у Нагірній проповіді пояснює зрозумілою мовою, що це означає: «Ви чули, що було сказано прадавнім: Не вбивайте: бо коли хто вб’є, підпадає під суд. Я ж кажу вам, що кожний, хто гнівається на брата свого безпідставно, підпадає під суд… Ви чули, що було сказано: Не чини перелюбу. Я ж кажу вам, що кожний, хто погляне на жінку, аби пожадати її, той вже вчинив перелюб з нею у своїм серці» (Матв. 5:21, 22, 27, 28). Ісус говорить про те ж саме, що й апостол Павло, проголошуючи, що недостатньо буквального виконання заповідей. Для Господа важливо, коли Його послідовник не просто утримується від гріховного вчинку, а дозволяє Божому Духові очищати внутрішню «святиню» своєї душі. Гріх – це не лише вчинки, оскільки вони є лише зовнішнім проявом стану людського серця.
Відомі протестантські богослови Джемісон, Фоссе та Браун слушно зауважують у коментарі до 6-го розділу Послання до римлян: «Ми звільнилися від Закону, щоб виконувати його, і благодатним способом ми стали рабами Закону, аби бути від нього вільними».
Інші аргументи з Римл. 6, 7
На доказ того, що Божий моральний Закон у Новому Завіті не скасований, свідчить ціла низка висловів апостола Павла з 6-го і 7-го розділів, інакше вони повністю втратили б своє значення.
Особливі терміни та вислови. Без існування чинного й живого Божого Закону, котрий дає визначення гріха, що означали б слова: «Ми померли для гріха» (Римл. 6:2) або «Не давайте ваших членів гріхові» (вірш 13)? Або хто такий «раб гріха», про котрого пише Павло у віршах 17, 20, і навіщо тоді потрібне хрещення як ознака покаяння в гріхах (вірші 3, 4)? Для чого й у чому саме Богові оновлювати життя християнина й освячувати його (вірш 19)? Що таке «пожадання» (вірш 12), або «гріховні пристрасті, котрі виявляються через Закон» (Римл. 7:5)? Що можна назвати неправедністю (6:13) і як розуміти поняття «нечистоти» (вірш 19) – гр. «акатасі̀а» – порочність, аморальність і розпуста? Якщо скасована сьома заповідь, тоді це вже не гріх, чи не так?
Проаналізуємо поняття беззаконня, згадане Павлом у тому ж вірші 19. Грецьке слово «аномі̀а» етимологічно означає: «а» – заперечна частка + «но́мос» – закон. Тобто беззаконня – це протест, повстання проти Закону Божого, котрий, як дехто стверджує, вже не існує? Тоді чого саме спасенні мають «соромитися» (вірш 21),  якщо Христос скасував Закон? Усі ці євангельські терміни та поняття мають сенс тільки тому, що Божий Закон продовжує діяти і в епоху Нового Завіту.
Особливі характеристики Закону. Павлові й на думку не спадало стверджувати, що Закон мертвий і недійсний для християн. Бо інакше як «мертвому» законові він міг би дати такі характеристики: «Отже, закон – святий, а заповідь – теж свята, праведна, добра»  (Римл. 7:12)? Хіба може щось мертве бути святим, праведним і добрим? Хоч Павло пише це послання через три десятиліття після подій на Голгофі, він не знаходить у заповідях нічого недосконалого.
Закон – індикатор гріха. Натомість апостол вважає індикатором гріха, який єдиний може точно визначити для християнина, що є гріховним, а що праведним, –  тільки Закон (див. Римл. 7:7). Саме Закон відкриває грішникові всю жахливість гріха. Яким чином?
1. Закон оживлює гріх (Римл. 7:9), тобто визначає, що таке гріх. Звернемося знову до аналогії з правилами дорожнього руху: якщо звичайну вулицю згодом перетворять на дорогу з одностороннім рухом, на цій ділянці відразу почнуть реєструвати нові порушення правил – рух у заборонений бік. Новий правовий регламент створив нову провину.
2. Закон викриває звабливість гріха. «Бо гріх, що взяв привід через заповідь, звів (рос. обольстил) мене» (вірш 11). Грецьке слово «ексапата́о» – означає обманути, привабити, звабити.
Звабливість гріха полягає в оманливих ідеях щодо можливостей життя в гріхові: можливості отримувати задоволення від гріха; можливості виправдати гріх; можливості уникнути наслідків гріха.
Утім, Святе Письмо заявляє однозначно: «Нечестивого ловлять його власні беззаконня, він зв’язаний путами свого гріха» (Прип. 5:22). Рано чи пізно «його гріх знайде його».
* * *
Дослідивши два розділи Послання апостола Павла до римлян, можемо зробити висновок, що його автор вбачає проблему не в Законі, а в самому гріхові та його природі. Закон приводить людину до відчуття провини за скоєний злочин, тому зло міститься не в Законі, а в грішникові. Проте для кожного є надія, існує розв’язання проблеми гріха: «Він гріхи наші Сам підніс Тілом Своїм на дерево, щоб ми, звільнившись від гріхів, жили для правди» (1 Петра 2:24).
Розділ 14
АПОСТОЛ ПАВЛО  ПРО ЗАКОН
Частина ІІІ.
Складні тексти з Римл. 10, 2 Кор. 6
Академічний тлумачний словник української мови дає дві основні групи значень слова «кінець»: 1) крайній пункт, межа протяглості; 2) останній момент чогось, смерть, загибель. Володимир Даль пропонує стисле й водночас повне визначення слова «кінець»: межа у просторі, у протяглості, у часі, у дії. У групі однокореневих слів автор також наводить слово «кончина» –  смерть. Українська мова рясніє й приказками на цю тему: «Який початок, такий і кінець»; «Як вогонь дерево палить, так кінець діло хвалить»; «Кінець – ділу вінець».
«Кінець Закону – Христос» (Римл. 10:4)
Апостол Павло у своїх посланнях 17 разів використовує слово «кінець». Одне з таких місць викликає серед богословів палкі дискусії: «Бо кінець Закону Христос на праведність кожному, хто вірує» (Римл. 10:4, переклад  І. Огієнка). В інших українських перекладах цей текст звучить так: «Завершення Закону – Христос: для оправдання кожного, хто вірує» (Р. Турконяк), «Бо мета Закону – Христос, на оправдання кожного, хто вірує» (І. Хоменко).
Як бачимо, кожен із перекладачів обирав різні значення слова «кінець». Однак від зміни значення слова радикально змінюється значення всього вірша! Деякі теологи-антиномісти обирають для слова «кінець» у цьому тексті навіть значення смерть, загибель. У такому разі вислів «кінець Закону – Христос» означатиме остаточне скасування Закону Божого. Що ж насправді мав на увазі автор?
У цьому біблійному вірші слово «кінець» – переклад давньогрецького «те́лос», яке також має дві групи значень: герменевтичні (закінчення, завершення, фінішна лінія) та телеологічні* (вінець діла, завершення задуму, результат, сутність, смисл, призначення, задум, мета).
Яке ж із цих численних значень вкладає в слово «кінець» у цьому тексті його автор апостол Павло? Звернемося до контексту досліджуваного вірша.
Найближчий контекст: термінологія атлетичних змагань. У попередньому розділі Павло веде мову про праведність від віри. «Що ж скажемо? Язичники, які не шукали праведності, осягнули праведність, – ту праведність, що з віри, а Ізраїль, який шукав Закону праведності, не осягнув Закону [праведності]. Чому? Тому що шукали не з віри, а з діл [Закону]. Вони спіткнулися об камінь спотикання, як написано: Ось кладу на Сіоні камінь спотикання та скелю спокуси, і хто вірить у Нього, не буде засоромлений!» (Римл. 9:30-33).
У цьому уривку Павло вживає терміни, пов’язані з атлетичними змаганнями. Наприклад, слово «кате́лабен» –  осягли (вірш 30) – буквально означає захоплювати, досягати цілі, наздоганяти. У наступному тексті вжите слово «діо́кон» – шукати – означає гнати, переслідувати, прагнути до чогось, наполегливо досягати мети. Третій термін (вірш 31) «уке́фтасен», перекладений як не осягнув (хоч тут ужите не те саме слово, що в тексті 30), означає не випередити, не прийти першим, не встигнути, натрапити на перешкоду, спіткнутися на дистанції. І, зрештою, «катайсху́но» – соромити  (вірш 33) – це ганьба і сором, спричинені поразкою.
Як бачимо, сам контекст вислову кінець Закону – Христос скеровує наше дослідження до теми змагання, перемоги, високої мети й аж ніяк не до смерті, загибелі та скасування.
Більше того, у цьому ж тематичному ключі представлений і досліджуваний нами вислів кінець Закону –  Христос, котрий має продовження: для оправдання кожного, хто вірує. Ужитий тут прийменник «ейс», влучно перекладений Р. Турконяком як для, знову ж таки вказує на спрямованість дії й означає в напрямку до цілі. Якої? Досягти виправдання – отримати зараховану Христову праведність. Тому логічно напрошується висновок: слово «кінець» у цьому тексті має значення мета, а не завершення існування.
Якщо ж усупереч логіці припустити, що це слово має значення скасування, у тексті виникає незрозуміла суперечність: коли Закон скасовано, навіщо християнинові прагнути виправдання? Виправдання не потрібно, якщо ми робимо те, що не заборонене Законом! І взагалі, юридичний термін виправдання має сенс лише в контексті закону!
Можна заперечити: ідеться про виправдання минулих гріхів. Утім, як ми пам’ятаємо з розділу 8 «Старозавітна праведність: праведність по вірі», «еліпс» праведності має два центри – виправдання й освячення, і це два процеси, які постійно тривають у житті християнина. Дитина Божа потребує виправдання Христовою Кров’ю щоденно, щохвилини. Доки існує гріх, доти для спасіння потрібні два поняття – Закон як індикатор гріха та оправдання від гріха.
Широкий контекст: «те́лос» – мета. Тепер розглянемо широкий контекст інших послань апостола Павла, щоб остаточно переконатися, яке значення він міг вкласти в термін «те́лос». Це слово автор неодноразово вживає саме в значенні мети, призначення та цілі. Ось кілька прикладів: «А опісля кінець [мета], коли Він передасть Царство Богові і Отцеві, коли усуне всілякий уряд і всіляку владу й силу»  (1 Кор. 15:24). «А кінець [мета] наставлення є любов від чистого серця i доброї совісті та нелицемірної віри»  (1 Тим. 1:5).
І в тому ж самому Посланні до римлян Павло вживає слово «те́лос» із тим самим значенням: «Але нині, коли ви звільнилися від гріха і стали служниками Богові, плід ваш є святість (освячення), а кінець [мета] –  життя вічне» (Римл. 6:22).
Тож на підставі найближчого та широкого контекстів ми з’ясували, що цей уривок варто перекладати саме так, як це зробив у Біблії українською мовою вчений і богослов Іван Хоменко: «Мета Закону – Христос».*
Такої самої думки дотримується й Крейг Кінер: «Кінець Закону може означати мету або вищий його прояв» (Крейг Кінер. Новий культурно-історичний коментар, ч. 2, с. 371). Також у відомому тритомному православному виданні Тлумачної Біблії (за ред. О. П. Лопухіна, т. 3, с. 488, 489) написано: «Апостол цим доводить, що непослух юдеїв Христові походив від нерозуміння ними Божественної праведності, про яку свідчив Закон. Закон указував на Христа; у Христі з’явилася праведність, на яку вказував Закон як на ідеал, і вона дається кожному, хто вірує в Христа. Закон мав би служити євреям вихователем до Христа, щоб вони могли виправдатися через віру в Нього. Таким чином, вислів «кінець Закону» доцільніше замінити іншим: мета Закону, як розуміли це місце й інші тлумачі (І. Златоуст, Феодоріт, Феофілакт). Такий переклад відповідає й змісту цього вислову в грецькому тексті (те́лос ґар но́му)».
Значення вислову «мета Закону – Христос». Наведена цитата з Тлумачної Біблії Лопухіна дає ґрунтовне пояснення: у якому саме розумінні Христос є метою Закону. Додамо до нього ще кілька пояснень.
Христос є метою Закону, тому що:
• саме на Христа спрямований увесь Закон, оскільки, указуючи людині на гріх, викликаючи в ній почуття провини, Закон спонукає її до пошуків Спасителя;
• у Христі, у Його Особі та служінні виконалися обітниці, прообрази та символи Тори – Закону;
• Христос є єдиним, Хто виконав вимоги Закону;
• лише Ісус наділяє людину силою жити відповідно до вимог Закону.
У Законі подається ідеал праведності, як про це зазначив у наведеній вище цитаті Олександр Лопухін. Ось що написано далі: «Оскільки цей ідеал встановив Сам Бог як зразок, а потім відтворив у земному житті Ісус Христос, то він є досяжним для людини. Однак люди на власному досвіді переконалися в тому, що ніхто з них не в змозі досягти встановленого ідеалу власними зусиллями (див. Римл. 10:3). Ось чому прийшов Христос! Ісусова праведність, абсолютна й досконала, зараховується кожному, хто вірить у Нього. У цьому сенсі Христос є метою Закону й водночас, мабуть, кінцем його, тому що остаточно здійснює мету Закону – виправдання людини» (Тлумачна Біблія, за ред. О. П. Лопухіна, т. 3, с. 488, 489).
Отож проблема була не в Законі, а в його неправильному застосуванні. Юдеї намагалися через дотримання Десяти Заповідей установити перед Богом власну праведність. Це був Закон без Христа як його кінцевої мети. Саме проти такого розуміння Закону категорично боровся апостол Павло.
Смертоносний буквалізм (2 Кор. 3:6-8)
Ще один вірш, який потребує ґрунтовного дослідження, записаний у Посланні до коринтян: «Він нас зробив здібними слугами Нового Завіту, не з букви, але з духу, бо буква убиває, дух же оживлює. Коли ж служіння смерті, вирізане буквами на каміннях, було в такій славі, що сини Ізраїля не могли дивитися на обличчя Мойсея з-за блиску слави його обличчя, що мала зникнути, то скільки більше служіння духа буде в славі?» (2 Кор. 3:6-8).
Зазначимо ключові текстові  особливості цього уривка:
Порівняння двох служінь. У наведених віршах автор порівнює формальне служіння Закону з духовним, що походить із серця (вірш 6). Духовне служіння – це не лише новозавітна ідея, адже ще за шість століть до народження Христа була дана обітниця: «І дам їм серце єдине, і дух новий вкладу в них, і візьму з плоті їхньої серце кам’яне, і дам їм серце тілесне» (Єзек. 11:19; ще раніше див. П. Зак. 6:5; 10:16; 30:6;  Єрем. 4:4).
Розвиток близьких і дружніх взаємовідносин людини з Богом – основа духовного служіння, у якому Божого Закону дотримуються не формально, а від щирого серця. Саме це стало підґрунтям укладення Нового Завіту.
Зауважимо той факт, що, говорячи про Новий Завіт у 6-му тексті, апостол уживає те саме слово, що й Ісус Христос (наприклад, у Луки 22:20). У грецькій мові є два слова, які означають новий: «не́ос» і «кайно́с». «Не́ос» означає новий з погляду часу, наприклад, немовля – «не́ос», оскільки воно лише з’явилося на світ. А «кайно́с» означає новий не так щодо часу, як у значенні якісно нового. Якщо якийсь об’єкт позначений словом «кайно́с», це означає, що він є носієм нового елементу.
Саме слово «кайно́с» уживають Ісус і Павло щодо Нового Завіту, підкреслюючи цим, що Новий Завіт є таким не стільки в часовому вимірі, скільки він якісно перевершує Старий Завіт. «Ісус став запорукою кращого Завіту… Він є Посередником кращого Завіту» (Євр. 7:22; 8:6).
Служіння смерті. Зауважимо, що в тексті йдеться не про скасування самого Закону, а про відміну служіння букві Закону. Служіння букві Закону й сам Закон не є тотожними поняттями. Служіння – це засіб виконання Закону та його реалізація. Павло порівнює не два Закони – старозавітний і новозавітний, а два типи служіння в цих завітах.
Постає запитання: чому апостол називає старозавітне служіння Закону служінням «букві, яка вбиває»? Він сам і дає відповідь у Посланні до римлян: «Бо гріх, спричинений заповіддю, звів мене й умертвив нею» (Римл. 7:11). Православний богослов Феофілакт Болгарський у коментарі на досліджуваний нами уривок (2 Кор. 3:6-8) зауважує: «Оскільки ж Закон мав славу, тобто славу в особі Мойсея, то й Новий Завіт має славу духовну, якої ніхто тілесний не бачить, і показує перевагу євангельської слави завдяки висновку, кажучи, що Закон був служителем смерті. Не сказав: винуватець смерті, щоб не дати приводу єретикам, але: служитель. Бо винуватцем смерті був гріх, а Закон карав».
Отож підкреслимо причини, чому букви Закону Павло називає смертоносними:
1. У Старому Завіті за порушення заповідей Декалога людині оголошували смертний вирок, тому, умовно кажучи, ці вогняні літери приносили смерть. Як непідкупний сторож, Закон засуджував, протистояв і вимагав смерті, оскільки навіть для вічності «душа грішника – та помре» (Єзек. 18:4).
2. Сам Ізраїль перетворив Закон на смертоносне знаряддя. Апостол Павло підкреслює, що проблема полягала не в кам’яних скрижалях, а в тому покривалі, яке закрило розум народові...
За часів Христа й апостола Павла юдаїзм із крайності ідолопоклонства, котре в минулому завдало Божому народові чимало страждань, вдався до іншої крайності (особливо після Вавилонського полону) – законництва – прагнення заслужити спасіння через діла Закону. Десять Заповідей, котрі були лише Божим засобом, що веде до Спасителя, вони перетворили на самого спасителя.*
Таке сприйняття Закону та його ролі Павло називає покривалом: «Але їхнє сприйняття закрите. Бо аж по цей день під час читання Старого Завіту залишається незнятим це покривало» (2 Кор. 3:14). Такого погляду дотримувалися юдеї – сучасники Христа та апостола Павла. Саме вчення про спасіння через діла Закону стало служінням смерті, «бо жодне тіло не оправдається ділами Закону» (Римл. 3:20). Це був смертоносний шлях до безвиході, до неминучої вічної загибелі.
Славне та славніше служіння. Апостол Павло в Другому посланні до коринтян звертається до тих християн, які вважали Закон вищим за Євангеліє, і доводить перевагу Євангелія. Він не принижує й не анулює Закон, а лише порівнює два види служіння: служіння осудження він називає славою, а служіння виправдання значно більшою славою (вірш 9, буквальний переклад). Чому слава останнього більша? Розглянемо це питання з кількох перспектив:
• Славне світло Синаю й обличчя Мойсея хоч і сяяло, проте згодом згасло. На противагу йому, друге служіння – славніше, тому що Господь слави завжди сяє Духом у серцях вірних. Щоденно споглядаючи сяйво цієї слави, християнин має благословенну перевагу віддзеркалювати її не просто на своєму обличчі, як Мойсей, але у власному характері та житті: «Ми ж усі з відкритим обличчям, мов у дзеркалі, оглядаємо Господню славу і перетворюємося в той самий образ від слави в славу, як від Господнього Духа» (вірш 18).
• Павло погоджується, що Закон сяє, але особливий блиск його змісту й призначення розкривається тільки через Христа, «покривало… знімається в Христі» (вірш 14). Ісус, оселяючись у серці християнина, змінює його мислення, так що той перестає бути рабом, а його служіння вже не є рабством. Людина стає вільною, як зазначає апостол Яків: «А хто пильно загляне в Закон досконалий, Закон свободи, і перебуватиме в ньому, той буде не слухачем забудькуватим, але виконавцем справи, блаженний буде у своїм діянні» (Якова 1:25).
Християнин має високі мотиви для виконання Закону: від «мушу» він перейшов до «люблю і бажаю». Дух Божий, Котрий оселяється в серці, ближче знайомить його з Господом, і християнин починає сильніше любити Бога, тому Його повеління стають для нього легкі та приємні: «Бо це любов до Бога – дотримуватися Його заповідей. А Його заповіді не тяжкі» (1 Івана 5:3).
• У Посланні до євреїв 7-10 апостол Павло наводить вагомі, незаперечні аргументи переваг Нового Завіту перед Старим. Це і кращі обітниці, і досконала Жертва Божого Сина, і Його вічне священство за чином Мелхиседека. Прочитайте ці розділи самостійно, аби переконатися, що «Ісус став запорукою кращого Завіту… Він є Посередником кращого Завіту» (Євр. 7:22; 8:6). А краще – означає і славніше.
• Служіння Христа – реальність, образ, на який лише вказувало служіння Мойсея, як тінь і прообраз. Тому природно, що сам об’єкт за значущістю та славою перевершує свою тінь…
Відомий реформатор Жан Кальвін писав: «Закон сяє сам собою, й особливо тоді, коли в ньому з’являється Христос, ми можемо насолоджуватися його величчю». Тому апостол Павло здебільшого говорить, що потьмяніла слава не Синайського Декалога, а обличчя Мойсея на тлі Голгофи.
Покривало на серці. «Але розум їхній засліплений: бо те саме покривало донині лишається незнятим під час читання Старого Завіту, тому що воно знімається Христом» (2 Кор. 3:14).
На превеликий жаль, покривало, про яке пише апостол Павло, справді донині лишається незнятим і в деяких сучасних християн.
Різновиди сучасних «покривал». Можна й сьогодні не бачити істинного змісту Писання, якщо на очах – «покривало». Що може бути цим «покривалом» і затьмарювати християнам духовний зір у сприйнятті істин?
1. Забобони, упереджені погляди. У такому разі людина досліджує Писання з метою відшукати підтвердження власної думки, а не для того, щоб знайти Божественну істину.
2. Фрагментарне сприйняття Святого Письма. Важливо розглядати Біблію як єдине ціле. Легко знайти обґрунтування особистим теоріям, вибравши певні тексти та уривки й проігнорувавши решту. Проте слід шукати в Біблії повноту Євангелія, а це означає приймати все Писання, а не окремі його фрагменти.
3.  Власне бажання. Існує закон, згідно з яким людина знаходить те, що хоче знайти, й ігнорує те, чого не бажає бачити. Влучно цю закономірність зауважив апостол Петро: «То ж є заховане – для тих, які цього бажають» (2 Петра 3:5). Наприклад, можна залюбки приймати біблійне свідчення про любов і милосердя Боже, але відкидати істину про Його справедливість і суд, бо вони не узгоджуються з богослов’ям «дешевої благодаті». Як говорить шотландська приказка: «Найсліпішим є той, хто не бажає бачити».
Сумно, але в такий спосіб у релігію вплітаються риси запеклого невігластва. Не може зростати в пізнанні той, хто вважає, що вже все знає, і не бажає вчитися.
1.  «Покривало» непослуху. Саме моральна, а не інтелектуальна сліпота заважає бачити Бога. Якщо людина виявляє непослух повелінням Господа, вона тим самим чинить Йому опір і дедалі більше втрачає здатність бачити та розпізнавати істину.
* * *
«Покривало… знімається в Христі» (вірш 14). Якщо так, то чи не слід нам ревно молитися Господу словами Давида: «Відкрий мої очі, аби я побачив Твої дивовижні речі, які в Твоєму Законі» (Псал. 119:18)? Лише Господь наділяє людину здатністю розпізнати справжню славу Закону, не впадаючи в крайнощі: з одного боку, не роблячи із Закону спасителя, з іншого – не відкидаючи цей єдиний Божий засіб для визначення гріха.
Ісус напередодні Своїх страждань пообіцяв: «А коли прийде Він, Дух істини, то приведе вас до повноти істини; бо не від Себе буде говорити, але буде казати, що почує, і майбутнє звістить вам» (Івана 16:13). Якщо ми насправді бажаємо збагнути Божественну істину про Закон та Євангеліє, нам слід щоденно благати Господа про особливе помазання наших духовних очей  оливою Святого Духа. І Він відкриє щирому шукачеві повноту правди.
Розділ 15
АПОСТОЛ ПАВЛО  ПРО ЗАКОН
Частина IV.  Складні тексти з Послання до галатів
Особливу увагу питанням, пов’язаним з Божим Законом, апостол Павло приділяє в Посланні до галатів. Цей лист – відповідь християнам, котрі впали в законництво, вважаючи, що можна спастися ділами Закону. Тема законництва червоною ниткою проходить крізь усе Послання, починаючи з його перших рядків: «Дивуюся, що ви так швидко покинули того, хто вас покликав Христовою благодаттю, і починаєте інше проповідувати, котре, зрештою, не інше, проте є люди, які бентежать вас, бажаючи спотворити Христову Євангелію»  (Гал. 1:6, 7).
Використане тут слово «інше» – це давньогрецьке «хе́терос». Греки вживали два різних слова на позначення чогось іншого: «а́ллос», коли йшлося про щось інше, але того самого типу, природи та сутності, і «хе́терос», указуючи на щось цілком відмінне за своєю сутністю.
Таким чином, Павло засвідчує абсолютну відмінність Євангелія благодаті від інших «альтернативних» шляхів спасіння. Його категоричність пояснюється незаперечною істиною: Ісус Христос Назарянин – єдиний Спаситель, «бо немає іншого Ймення під небом, що дане людям, котрим належало б нам спастися» (Дії 4:12).
Апостол на самому початку свого послання пропонує дві можливості для людини, котра шукає спасіння: або віра у спасіння через благодать Христа, або все інше, назване ним «метастре́фо» – перекручення та спотворення.
Закон у Посланні до галатів
Між богословами точиться давня дискусія: про який саме Закон ідеться в Посланні до галатів: церемоніальний закон, куди входили обрізання, ушанування церемоніальних святкових днів, новомісяч та особливих років (див. Гал. 2:3, 4, 14, 16, 17; 3:10, 19; 4:9, 10; 5:1-6, 11; 6:12-15)*, чи Божий Закон Десяти Заповідей (див. Гал. 2:19-21; 3:10, 11, 18, 24; 5:4). Тому можна зробити висновок, що в Посланні до галатів розглядається Закон як узагальнене зібрання приписів Тори –  П’ятикнижжя Мойсеєвого (див. Коментар АСД, т. 8, с. 16,  с. 341, 342).
Духовні проблеми галатійських християн
У чому ж саме полягала головна проблема галатів? Її апостол коротко формулює так: «О, нетямущі галати! Хто спокусив вас не коритися істині, вас, у котрих перед очима був зображений Ісус Христос, наче у вас розп’ятий? Оце лише хочу дізнатися у вас: Чи ви одержали Духа через справи Закону, чи, може, через проповідь віри?» (Гал. 3:1, 2).
Намагання виправдатися через діла Закону. Отже, основна проблема галатійських християн полягала в прагненні отримати виправдання через діла Закону. У цьому ж розділі автор продовжує: «А всі, що утверджуються на справах Закону, – перебувають під прокляттям. Бо написано: Проклятий кожний, хто не виконує постійно всього, що написане в книзі Закону. А що Законом ніхто не виправдовується перед Богом, це зрозуміло, тому що праведний вірою буде жити… Христос викупив нас від прокляття Закону, ставши за нас прокляттям» (Гал.  3:10, 11, 13).
Зауважимо, що Христос викупив людство не від самого Закону, а від його прокляття (грецькою – «ката́ра»). У Старому Завіті кожному з Божого народу, хто не виконував Закон, загрожував смертний вирок, тож у небезпеці було і його вічне спасіння. Святе Письмо говорить категорично, що немає праведного ані одного, хто міг би виправдатися власними ділами й відкупитися від клятви Закону – смерті. Лише викупна Жертва Божого Сина може звільнити людину. Христос став за нас прокляттям, узявши на Себе наші гріхи й померши на Голгофі.
Проблема вступу язичників у завіт. Ще однією проблемою галатів було неправильне розуміння запитання: як спасаються язичники? Це була проблема юдаїзму I століття, згодом вона перейшла й у християнство. Відомий учитель Закону Шаммай вважав: або язичники залишаються поза завітом, або вони отримують спасіння так само, як юдеї, – через виконання всіх заповідей, зокрема через знак завіту – обрізання (див. Римл. 2:25).
Автор Послання категорично заявляє, що приєднання язичників-християн до завіту Авраама відбувається через Христа: «Так, Авраам повірив Богові, і це зараховано йому у праведність. Тож пізнайте, що віруючі є сини Авраамові. І Писання, передбачаючи, що Бог вірою виправдає поганів, провістило Авраамові: У тобі благословляться всі народи. Отож, віруючі благословляються з вірним Авраамом… Аби благословення Авраамове через Христа Ісуса поширилося на поганів, щоб нам одержати обіцяного Духа вірою… Уже немає юдея, ні поганина, ні раба, ні вільного; немає чоловічої статі, ні жіночої; бо всі ви одне у Христі Ісусі. А якщо ви Христові, то ви насіння Авраамове і через обітницю – спадкоємці» (Гал. 3:6-9, 14, 28, 29).
Спасіння язичникові (як і юдеєві) приходить через укладення заповіту з Христом, а через послух заповідям він продовжує перебувати в цьому заповіті: «Бо благодаттю ви спасенні через віру, і це не від вас, а Божий дар. Не від діл, щоб ніхто не хвалився. Бо ми – Його творіння – створені у Христі Ісусі на добрі справи, котрі Бог визначив нам виконувати» (Ефес. 2:8-10). Неодноразово у своїх посланнях апостол підкреслює цю думку: спасенні тільки Христом, але спасенні для життя у святості та істині. «І вдягнутися в нову людину, витворену за подобою Божою, у праведності та святості істини» (Ефес. 4:24).
Закон і законництво в Посланні до галатів: загальний огляд
Ретельно дослідивши Послання до галатів, бачимо, що Павло говорить не про сам Закон, а про діла Закону, він відкидає не Закон, а законництво. Законництво – це спроба встановити власну праведність через виконання Закону, прагнення придбати спасіння власними ділами. Це фальшиве вчення, оскільки проголошує спасіння досягненням людини, а не Божим даром. Воно знецінює значущість Голгофської жертви: «А якщо Законом виправдання, то Христос надаремно помер» (Гал. 2:21).
Сотеріологічне значення Закону. У цьому Посланні апостол розглядає не моральну значущість Закону, а сотеріологічну, тобто значення Десяти Заповідей у процесі спасіння. Павло впевнено усуває Закон із п’єдесталу «спасителя», показуючи, що він не спасає, як вважали галати, а лише є дороговказом до Спасителя. Ніде у своїх посланнях апостол не ставить під сумнів значення Декалога як еталона моральності та чистоти, а лише вказує на його роль і місце в Божому Плані спасіння.
Автор Послання підводить своїх читачів до певного парадокса: з одного боку, оскільки всі згрішили, Закон не спасає, рятує від смерті лише праведність Христа; з іншого боку, людина не зможе спастися й набути праведність, порушуючи Закон: «Діла плоті відомі; вони є: перелюб, блуд, нечистота, непристойність, ідолослужіння, чаклунство, ворожнеча, сварка, заздрість, гнів, розбрат, незгода, спокуси, єресі. Ненависть, убивства, пиятика, зарозумілість і подібне до цього; попереджаю вас, як і передніше попереджав: ті, що чинять так, Царства Божого не успадковують» (Гал. 5:19-21).
Тобто Павло відкидає Закон як засіб спасіння, але затверджує його як моральний критерій поведінки. Саме послух Законові свідчить, чи насправді християнин прийняв спасіння по благодаті. «До свободи покликані ви, браття, аби лишень воля ваша не стала приводом догоджати плоті… Але ті, що Христові, розіп’яли плоть із пристрастями та похотями» (Гал. 5:13, 24).
Якби автор вважав інакше, то не вживав би у своєму Посланні такі поняття, як: гріх, грішник, переступ, похіть, пристрасть, які без визначення Закону не були б реальними та гріховними (див. Римл. 7:7). Для виявлення цих понять необхідний чинний Закон. Інакше стають віртуальними й такі поняття, як Євангеліє та хрещення, адже Євангеліє – це добра вістка про спасіння від гріха, а хрещення – це змивання колишньої нечистоти беззаконня, на яку вказує лише Закон.
Складні тексти Послання до галатів
«Законом я вмер для Закону». Одним із важкозрозумілих текстів у Посланні до галатів є цей: «Законом я вмер для Закону, щоб жити для Бога. Я співрозп’явся з Христом» (Гал. 2:19).
Що означає вислів «померти для Закону»? Простежимо основні віхи спасіння з Павлової теології: 1) Закон указує грішникові на гріх; 2) Святий Дух докоряє йому за беззаконня; 3) грішник шукає вихід і розв’язання проблеми гріха; 4) Христос – Єдиний, Хто може вирішити проблему минулих гріхів, простивши, очистивши та виправдавши грішника Своєю Кров’ю; 5) смерть християнина для гріха – освячення, у Христі він живе життям перемоги над гріхом; 6) функція Закону як карателя  закінчена.
Ось у якому сенсі Євангеліє – це «сила Божа на спасіння» (Римл. 1:16). Проте це спасіння немислиме без дії Закону на першому етапі. Таким чином, завдяки Закону «я вмер для Закону», оскільки помер для гріха й Закон до мене вже немає жодних претензій! Зауважте, що помер не Закон, а я помер для гріха, а оскільки мертвий уже не грішить, то я помер і для Закону, тобто не є його порушником!
«Закон був вихователем до Христа». Мета Закону чітко представлена в 3-му розділі Послання: «Отож, Закон був для нас вихователем [у синодальному перекладі – детоводителем] до Христа, щоб нам виправдатися вірою. Коли ж прийшла віра, то ми вже не під вихователем» (Гал. 3:24, 25).
Хто ж такий цей вихователь – «пайдаґоґо́с» в оригіналі Послання? Це опікун у грецьких і римських сім’ях, обов’язком котрого була постійна турбота про довірених йому дітей: супровід їх до школи й додому, охорона від небезпек, стримування від витівок і прищеплення шляхетних манер. Вихователь також мав право у крайніх випадках застосовувати до дитини різку.
Проте наставав момент, коли цей вихователь ставав непотрібним. Чому? Тому що, досягнувши повноліття, дитина вже мала право порушувати принципи, які прищеплював їй вихователь з дитинства, чи все-таки тому, що ці принципи ставали частиною її єства й вона просто не могла вже поводитися інакше? Батьки приймали рішення звільнити вихователя лише тоді, коли принципи його педагогіки (це слово походить саме від грецького «пайдаґоґо́с») ставали невід’ємною частиною характеру дитини.
Ця Павлова ілюстрація дуже влучно представляє роль Закону Божого у «вихованні» вибраного народу – Ізраїлю. Закон слугував його вихователем, тобто опікуном, за часів Старого Завіту, йому доручена моральна підготовка людей аж до часу Приходу Христа. «Закон… був даний для виявлення переступу… аж поки не прийде Нащадок… А поки прийшла віра, ми були бережені Законом» (Гал. 3:19, 23). В іншому перекладі сказано, що Ізраїль був «під вартою Закону» доти, доки відкрилася повнота спасіння через віру в Христа. Ця повнота засяяла яскравим світлом під час Приходу Христа на Землю, але чи звільнився народ від послуху Законові? Зовсім ні! У період до Першого приходу Христа Ізраїль мав би уже «духовно зрости», «вирости до змужніння», тобто принципи Закону повинні були закарбуватися в його свідомості, але, на жаль, цього не сталося…
Для сучасного християнина Божий Закон виконує ту саму роль «пайдаґоґо́са»: він приводить Божу дитину до Христа Спасителя, про що ми вже говорили вище. Постає запитання: прийшовши до Господа, чи стає християнин вільним від моральних принципів, яких його навчив «вихователь» – Закон? Якщо християнин був зразковим «учнем» Закону, а не «порушником дисципліни», то він не буде красти, вбивати чи обманювати не тому, що це просто заборонено, а через те, що йому огидно й неприємно це робити. Окрім цього, він так любить свого Небесного Отця, що не бажає завдати Йому болю.
«Коли ж прийшла віра». Деяких християн бентежить цей вислів з досліджуваного нами 3-го розділу Послання до галатів. «А що було до віри? Як спасалися тоді люди?» – запитують вони.
Вислів «прийшла віра» з Гал. 3:25 не означає, що її раніше не було й люди спасалися в давнину якимось іншим способом. Євангеліє вважає і Авраама, і Давида, і багатьох старозавітних мужів героями віри, як про це свідчить увесь 11-ий розділ Послання до євреїв.
Що передувало обрізанню Авраама? Прийняття ним праведності по вірі! «І це Бог залічив йому у праведність!» (Бут. 15:6). А згодом, як наслідок праведності по вірі, праотець усіх віруючих жив у послухові Богові, виконуючи, як свідчив сам Господь, «заповіді Мої, постанови й Закони Мої» (Бут. 26:5). Тобто все йде за євангельським порядком: спочатку віра та благодать, а лише після них плід послуху та діл.
Такий порядок спостерігаємо й у самому Декалогу. Зауважте, як він починається: «Я Господь, Бог твій, який вивів тебе з єгипетської землі, із дому рабства» (Вих. 20:2). Спочатку Бог називає Себе нашим Богом, далі говорить про звільнення від рабства по милості та благодаті Своїй і лише потім пропонує умови завіту. Хіба не така сама упорядкованість простежується й у Новому Завіті? Христос спасає людину від рабства гріха через віру в Нього, дарує їй Свою праведність, а тоді акцентує увагу на Своїх заповідях.
«Із Синайської гори… народжує в рабство». У 4-му розділі апостол Павло представляє алегорію про два заповіти й два способи отримання спасіння: самотужки через власні діла та заслуги або через обітницю Божу. Зображені вони в особі двох дітей Авраама –  Ізмаїла та Ісака. Апостол вживає слово «аллеґоре́о» (вірш 24), що означає висловлюватися алегорично, або образно, тому в нашому тлумаченні уривка ми повинні зважати на це іносказання.
В алегорії використано образ Авраама та два варіанти його дій, пов’язані з народженням двох його перших синів. Ось він, покладаючись на власні сили, увійшов до рабині Агарі, аби мати потомство. «Той, хто від рабині, народився по-тілесному» (вірш 23), – констатує факт Павло. Тому Ізмаїл – символ людської самовпевненості, покладання на власні вчинки. А ось патріарх вірою спирається на обітницю Божу, що саме від Сари, його дружини, вільної жінки, він матиме нащадка. І Господь виконав обітницю, здійснивши чудо: у похилому віці, коли люди вже не можуть мати дітей, у цього подружжя народився син. Ісак, «той, хто від вільної, – згідно з обітницею» (вірш 23), є символом відродження по благодаті.
Далі апостол дає розширене пояснення алегорії: «У цьому є алегоричність. Бо це два заповіти: один від гори Синайської, що народжує в рабство» (Гал. 4:24). На Синаї були дані різні закони, і нас цікавить важливе запитання: який із них народжував у рабство?
Закон – причина чи наслідок спасіння? Коли виконання Закону стає причиною спасіння (саме в цьому полягає суть законництва), а не його наслідком, це породжує рабство, оскільки жодна людина не може виконати Закон власними зусиллями. Скільки б вона не намагалася представити перед Господом власну праведність, вона ніколи не досягне мети, бо «вся праведність наша, – наче поплямований одяг» (Iсаї 64:6). Людина береться за недосяжну справу, вона кладе на себе непосильний тягар, потрапляючи в замкнуте коло й справжнє релігійне рабство!
Але цілком інша картина, коли християнин приймає вірою Христову праведність як дар. Так, він теж прагне виконати Божі Заповіді, але не для того, щоб спастися, а тому, що він уже спасенний і безмежно вдячний Тому, Хто спас його ціною Свого життя. Христос, Котрий живе в його серці, наділяє силою та здатністю підкорятися заповідям, і Він же вкриває його Своєю досконалою праведністю. Тільки зодягнута в досконалу праведність Ісуса Христа людина може бути прийнята Богом і без страху стояти перед Його святим лицем.
І ще одне: Закон має не лише букву, але й дух, а дух Закону – це любов. Виконання заповідей Закону без любові – це теж рабство! У такому разі заповіді, котрі є «не тяжкі» (див. 1 Івана 5:3), перетворюються на важке, незручне ярмо.
Виконання Закону без любові з метою отримати спасіння зробить із християнами те, що воно зробило з фарисеями, котрі стали ініціаторами розп’яття Месії. Можна марно намагатися самотужки виконувати букву Закону, боячись уникнути пекла або прагнучи «заслужити» право на Небо, але врешті-решт серце без любові та благодаті Христа залишається  невідродженим.
Церемоніальний закон Мойсея. У досліджуваному нами уривку апостол дає перелік приписів, що стосувалися не лише Божого Закону Десяти Заповідей, але й церемоніального закону. Тому ми можемо сміливо сказати, що громіздка система жертвоприношень, віками ускладнена дріб’язковими рабинськими правилами, записаними в Талмуді (див. Гал. 4:10;  5:1, 2), – це так само справжнє рабство та непосильне ярмо!
Варто зауважити, що те ж саме слово «дзюґо́н» – ярмо, використане Павлом у Гал. 5:1, вживає й апостол Петро у своїй промові на Єрусалимському соборі, де воно, очевидно, стосується закону Мойсея: «То чому ж тепер випробовуєте Бога, намагаючись накласти учням на шию ярмо, якого не змогли понести ні наші батьки, ні ми?» (Дії 15:10).
Ось що може зробити нагромадження правил і людських передань з Божими повеліннями! Тогочасні богослови не зрозуміли, що функція Мойсеєвого закону була типологічною, а не сотеріологічною; тобто обряди, жертвоприношення, служіння у святилищі, священство були лише вказівкою на Спасителя, а не спасали самі собою.
* * *
Наприкінці нашого дослідження звернемо свою увагу на останню книгу Святого Письма, особливу книгу для останнього часу – Апокаліпсис. Описуючи ознаки істинної Божої Церкви останніх днів, апостол свідчить: «Тут терпеливість святих, що дотримуються заповідей Божих і віри в Ісуса» (Об’явл. 14:12). Ці люди – законники? Ні! Адже святі останнього часу матимуть Христову віру! Більше того, вони будуть стійкими у вірі, саме це означає вжите тут слово «хюпомоне́». Проте віра не заважатиме їм бути слухняними всім Божим Заповідям.
Я мрію належати до цієї групи людей, а ви, шановний християнине?
Розділ 16
АПОСТОЛ ПАВЛО  ПРО ЗАКОН
Частина V. Складні тексти  в Посланнях до ефесян та колосян
Приблизно в 62 році н. е., перебуваючи в Римській в’язниці, апостол Павло написав Послання до ефесян та колосян. Він не злочинець і не шахрай, він страждав як християнський мученик. У цей час на троні Римської імперії правив жорстокий Нерон, довкола панувала атмосфера аморальності, марнотратства, пишних банкетів та убивств невинних людей.
Саме в цей період апостол написав чотири послання, два з яких – до ефесян та колосян – у центрі дослідження цього розділу. Переглядаючи їх, дивуєшся оптимізму автора! Хоч Павло й несправедливо позбавлений волі, рядки, написані рукою цього в’язня, сповнені любові та радості, віри та надії. Проте Павло – це не відірваний від реалій життя мрійник. Його оптимізм ґрунтується на міцній довірі Тому, Хто в найскрутніші часи життя ніколи не підводив!
Складні вислови щодо Закону  в Посланні до ефесян
Апостол Павло перебуває у в’язниці через неправдиве звинувачення в тому, що він нібито впровадив язичника до Єрусалимського храму (див. Дії 21:28). Це вважалося серйозним порушенням юдейського закону, і римляни в таких випадках навіть дозволяли страчувати винуватців. Брати Павла по вірі в Ефесі, безумовно, знали причину його ув’язнення (див. Дії 21:27, 29). Ця подія стала чи не найяскравішою життєвою ілюстрацією до однієї з ключових тем Послання до ефесян – розмежування між євреями та язичниками.
Ми звернемо увагу на уривок, котрий стосується Закону й викликає розбіжності в тлумаченні: «Адже Він –  наш мир, Який зробив з двох одне, зруйнував Своїм тілом серединну перегородку – ворожнечу, усунувши Закон заповідей в навчаннях, аби з двох збудувати в Самому Собі одну Нову Людину» (Ефес. 2:14, 15).
«Серединна перегородка». Ужита тут фраза «месо́тойхон ту фраґму́» означає стіну або перегородку, що стоїть посередині й заважає людям спілкуватися. Деякі тлумачі Писання стверджують, що Закон Десяти Божих Заповідей і є цією усунутою Христом «серединною перегородкою». Чи такий зміст вклав у цей вислів апостол Павло?
Передусім розглянемо контекст Послання. У першому розділі Послання до ефесян апостол заохочує християн, особливо котрі прийшли з язичництва, унікальним свідченням: Бог обрав їх від віку на спасіння, запечатавши Святим Духом.
Другий розділ розпочинається з опису Господньої спасительної благодаті, котра оживляє й воскрешає разом із Христом і підносить смертних людей до небесного престолу. Безпосередньо перед досліджуваними нами віршами автор пише: «Отож, пам’ятайте, що ви, нещодавно погани плоттю, котрих називали необрізаними так звані обрізані плотським обрізанням, звершеного руками, що ви були того часу без Христа, відчужені від спільноти Ізраїльської, чужими щодо заповітів обітниці, не мали надії і були безбожниками в світі» (Ефес. 2:11-13).
Відчужені. Чому язичники не мали надії й були чужими? Хіба таким був Божественний план щодо народів світу? Бог уклав Свій заповіт з Авраамом та його нащадками, місією яких було зробити переваги заповіту доступними для язичників і запросити їх до участі в поклонінні правдивому Богові. «І Писання, передбачивши, що вірою Бог виправдає поган, благовістило Авраамові: Благословляться в тобі всі народи! Тому ті, хто від віри, будуть поблагословлені з вірним Авраамом» (Гал. 3:8). Однак Ізраїль утратив можливість виконати цей план Божий, і язичники залишилися «чужими». Тож до Приходу Христа «заповіти обітниць» були в такий спосіб обмежені майже лише середовищем юдеїв.
За часів Христа та Павла в Єрусалимському храмі були споруджені три перегородки: перша відокремлювала відділення для єврейських чоловіків, туди не мали права заходити жінки та язичники; за другу входили лише єврейські жінки; третя – зовнішній двір для язичників. Як бачимо, усупереч Божественному плану проголошення істини поганам, юдеї спорудили для них усілякі перегородки та бар’єри, підкреслюючи в такий спосіб жорстке розмежування. А нагромадження рабинських коментарів на біблійні тексти про незмішання з іншими народами створили за часів Христа майже нездоланну прірву між юдеями та язичниками (див. Ефес. 4:14).
Однак мета Христа полягала в тому, аби власною жертвою усунути всі перешкоди на шляху людини до Бога: расові, національні, класові. «Бо через Нього [Христа], одні й другі, маємо доступ до Отця в однім Дусі. Отож, ви вже не чужі і не зайшлі, але співгромадяни святині і свої Богові» (Ефес. 2:18, 19).
«Усунувши Закон заповідей в навчаннях». Про який Закон, що створював перешкоди в спілкуванні юдеїв і язичників, говорить апостол?
Нагадаємо з попередніх розділів, що в кожного закону, даного Ізраїлю, була своя особлива роль і призначення. Так у Біблії відзначена чітка різниця між моральним і церемоніальним законами. Про який із цих двох законів ідеться в цьому уривку: моральний чи церемоніальний, Закон Десяти Заповідей чи закон обрядів, жертвоприношень, омивань і ритуальних очищень?
Незаперечні постанови. У Тлумачній Біблії за редакцією О. П. Лопухіна щодо вислову «в навчаннях» (вірш 15) сказано: «Точніше буде перекласти це місце так: “Скасувавши тілом Своїм Закон заповідей, виражений у формі точних незаперечних постанов (en dogmasin)”».
Отже, у цьому тексті йдеться саме про постанови, котрі створювали умовну перегородку між юдеями та язичниками. Ними могли бути лише приписи церемоніального закону. Христос – правдивий Агнець, реальне втілення всіх образів та символів закону Мойсея – скасував цей закон на хресті й відкрив Своєю  смертю доступ до спасіння всім народам. Визначною подією, котра ознаменувала зустріч прообразу з Образом, тіні з Тілом, став розрив храмової завіси навпіл під час розп’яття Ісуса (див. Матв. 27:50, 51). У такий спосіб Бог відкрив доступ до Себе всьому людству, незалежно від етнічних, расових, соціальних відмінностей чи статі. «Прийдіть до Мене, всі… і Я заспокою вас» (Матв. 11:28), – проголосив  Господь.
Чи створював бар’єри Божий моральний Закон? Дух Закону Десяти Заповідей – це любов. Хіба любов може розділяти? Любов може тільки об’єднувати! «Понад усе – любов. Вона – зв’язок досконалості» (Колос. 3:14).
Однак припустимо, що в цьому уривку йдеться саме про Декалог (у чому переконані деякі теологи). Якщо Христос скасував Десять Заповідей, а разом з ними й першу заповідь, то як язичники могли б зрозуміти грішність багатобожжя й залишити його? Якщо скасована друга заповідь, то християнство наповнилося би безліччю образів, статуй і фігур грецької, римської та світової міфології! А як позначилося б скасування морального Закону на сімейних і суспільних взаємовідносинах? У християнську епоху узаконеними стали б убивство, шахрайство, обман та перелюб…
Чи усвідомлюємо ми, на яку релігію перетворилося б християнство, якби воно відмовилося від вічних, непохитних принципів моралі Божого Закону? Апостол Павло благоговійно ставився до Божого Закону, тож вкладати в його слова зміст, який він ніколи не мав на увазі, не лише нечесно щодо його особи, але й компрометує все християнство та його моральні засади.
До того ж як Закон Десяти Заповідей міг створювати перегородку, якщо він був написаний, за свідченням Павла, у серцях язичників? «Вони виявляють, що діло Закону написане в їхніх серцях» (Римл. 2:15).
Послання до ефесян про Божий Закон. У всьому Посланні апостол Павло згадує щонайменше п’ять із Десяти Заповідей! Наприклад, у 5-му розділі він торкається питання ідолослужіння (5:5); на початку 6-го розділу заявляє про непорушність п’ятої заповіді, яка стосується шанобливого ставлення до батьків (6:1-3); у 4-му говорить про непорушність сьомої заповіді (4:19) і наголошує на актуальності восьмої заповіді, кажучи: «Хто крав, нехай не краде, а ліпше трудися, роблячи своїми руками корисне, аби було з чого вділити нужденному» (4:28). І, нарешті, він утверджує дев’яту заповідь Божого Закону: «А тому, відкинувши неправду, повідуйте істину кожний своєму ближньому, тому що ми члени один одному» (4:25). З таким закликом автор звертається до християн і в 6-му розділі: «Отже, стійте, підперезавши стегна свої правдою, і зодягнувшись у броню праведності» (6:14). Отож апостол Павло не принижує, а навпаки, звеличує значущість  Декалога.
Не визнаючи факту існування різних законів та відмінностей між ними, можна дійти хибного висновку, ніби існують суперечності в Новому Завіті, зокрема й у творах апостола Павла. Наприклад, у досліджуваному нами уривку Ефес. 2:15 він використовує слово «катарґе́о», яке означає усувати, скасовувати, робити даремним. Однак те саме слово автор уживає й у Римл. 3:31, де категорично заявляє, що правдива віра жодним чином не усуває й не скасовує Божий Закон! Суперечність? Так, якщо відкидати факт присутності у Святому Письмі різних законів. Однак обидва Павлові вислови правдиві, оскільки в першому йдеться про скасування обрядово-церемоніального закону, а в другому – про незмінність та вічність Божого Закону Десяти Заповідей.
Складний вислів  з Послання до колосян 2:14
Торкнемося ще одного вислову, який викликає суперечки щодо актуальності Божого Закону для християн: «Знищивши розписку стосовно нас, яка своїми приписами була проти нас, Він забрав її з-поміж нас і прибив її до хреста» (Колос. 2:14). Деякі тлумачі Святого Письма стверджують, що розписка, або в інших перекладах рукописання, знищені Христом на хресті, – це Десять Заповідей, написаних рукою Бога. Чи так це насправді? З контексту дізнаємося, що серед колоських християн з’явилися лжевчителі, котрі прагнули нав’язати віруючим у Христа свої фальшиві ідеї.
Філософія та марна омана (Колос. 2:8). Слово «філософія» походить від двох слів: «філі̀а» – любов, «софі̀а» – мудрість. Нічого поганого немає в любові до мудрості, якщо вона небесного походження й не суперечить Божому Слову. Але в цьому тексті йдеться про філософію, котра зводить – грецьке «сюлаґоґо́н» –  буквально відводить у полон. Це слово вживали, коли мали на увазі викрадання людей або зведення з правдивої дороги.
Принципи світу (вірш 8). Ідеться про віру в астрологічну систему. Використаний тут грецький термін «стойхе́йя» – принципи (у Р. Турконяка), стихии (у синодальному перекладі) світу – має значення початкової, основної матерії. У язичницькій міфології елементи матерії, представлені духами, могли означати зірки та їхні божества. Фальшиві вчителі в Колосах проповідували, що люди перебувають під впливом духів зірок і планет (як і сьогодні стверджують деякі астрологи) і, щоб звільнитися від дії цих сил, потрібне особливе знання, що виходить за межі того, яке дає Ісус Христос.
Обрізання (вірш 11). Цей знак на тілі неправдиві вчителі вважали ознакою спасіння для християн. Однак в інших посланнях апостол Павло чітко заявив: «Обрізання ніщо, і ніщо необрізання, а важливе дотримування Божих заповідей» (1 Кор. 7:19).
Аскетичні правила й норми (вірші 16, 20-23). Лжевчителі намагалися пропагувати свої, а не Божественні правила й норми стосовно того, що саме можна їсти й пити та яких днів потрібно дотримуватися як святкових. Вони прагнули нав’язати колоським християнам людські заповіді та вчення, як їх називає апостол Павло. Наголосимо: це не були Божі заповіді, наприклад, заповідь про суботу чи заборона вживати м’ясо нечистих тварин; це були людські  вигадки.
Поклоніння ангелам (вірш 18). Лжевчителі навчали, що Ісус був лише одним із численних посередників між Богом і людиною, тож поклонятися треба всім цим посередникам.
Як бачимо, вчення цих неправдивих учителів було поєднанням гностицизму та юдаїзму.
«Розписка стосовно нас». Переклад М. Кулакова подає це словосполучення так: «Он перечеркнул список наших долгов». Згідно з археологічними та лінгвістичними дослідженнями, давнє слово «хейро́ґрафон» (у синодальному перекладі – рукописание) вживали в значенні письмового документу, боргової розписки та рукопису, що свідчили про заборгованість дебітора. Це простий вексель, підписаний боржником на підтвердження боргу. У ньому зазначалося, хто винен, кому, яку суму, під які відсотки, кінцева дата повернення боргу  й підпис.
Такою знайомою всім ілюстрацією апостол змальовує неоплатний борг кожного грішника – його гріхи й переступи, за котрі Закон вимагає смерті.
«З-поміж нас». Далі Павло, аби підкреслити роль Бога як милостивого Судді, вживає юридичний термін «ме́сос», перекладений як «з-поміж нас», або «із середовища чи середини». Цей вислів часто вказував на місце розташування звинуваченого – у центрі  судилища.
Цими словами Павло спонукає християн сприймати себе як боржників Бога. Скоєні гріхи та переступи склали в небесних книгах список неоплатної заборгованості кожної людини.
Прибив її до хреста. У юдейській традиції «духовні борги», тобто записи всіх гріхів, стиралися в Йом Кіппур – День викуплення. Тож Павло говорить: викуплення вже відбулося, коли «боргову розписку» Спаситель прибив до хреста і в такий спосіб сплатив борг кожного! Ісус узяв на Себе осуд гріха, переживши другу смерть замість грішників, аби ті, прийнявши вірою Його милість і благодать, жили для Бога.
Отже, термін «рукописання» означає книгу записів гріхів, яку Бог знищив через жертву Спасителя. Христос прибив до хреста боргові записи про наші гріхи, позбавивши сатану сили та аргументів і проголосивши грішникові: «Живи! Ти прощений!»
Цю думку підтримує коментар Уїльяма Барклі, виданий Церквою євангельських християн-баптистів: «Це не моральний і не церемоніальний Закон, а боргові записи про гріх. Тобто Христос власною смертю звільнив нас не від дотримання Закону, а від відчуття провини та неповноцінності».
Додаткові аргументи. Отож у досліджуваному тексті апостол Павло не має на увазі скасування Божого морального Закону. Ось ще деякі аргументи на доказ цього:
• Слово «Закон» у Посланні до колосян узагалі не вживається, тож про значущість Декалога тут не йдеться.
• За логікою понять, скасування боргових розписок не мало би сенсу, якби Закон, що визначає величину духовного боргу перед Христом, був знищений та анульований. Видалення боргових записів якраз свідчить про те, що юридична підстава наявності боргу, тобто Божий Закон, досі діє!
• У Посланні до колосян апостол Павло неодноразово згадує Божі Заповіді в позитивному ключі:
2 заповідь – Колос. 3:5;
5 заповідь – 3:20;
6 заповідь – 3:8, 9;
7 заповідь – 3:5;
9 заповідь – 3:9.
• Апостол Павло вживає терміни та словосполучення, які без існування чинного Закону втрачають значення. Наприклад, «вірні» – Колос. 1:2; «в істині» – 1:6; «викуплені і прощені» – 1:14 (грецьке «а́фесіс» – звільнення [від гріхів]); «злі вчинки» – 1:21; «мертві у гріхах» – 2:13; «відплата за неправду» – 3:25 (грецьке «адіке́о» – переступати закон); «були досконалі» – 4:12.
З думкою, що текст Колос. 2:14 не стосується Декалога, погоджується багато богословів, як-от: провідний пресвітеріанський теолог Альберт Барнес, баптистський богослов Чарльз Скоуфілд, засновник методизму Джон Уеслі, богослов Адам Кларк, а також протестантський лідер і проповідник Дуайт Муді.
І це зрозуміло, адже моральний Закон Десяти Заповідей відображає вічний характер Бога, тому не може бути змінений. Псалмист говорить: «Повіки, Господи, слово Твоє твердо стоїть на небі» (Псал. 119:89). Тому апостол і стверджує, що розв’язання проблеми гріха – це не усунення Божого Закону, а замісна смерть Сина Божого.
* * *
В останній книзі Святого Письма сказано: «І прийшов гнів Твій і час судити мертвих і віддати належне служителям Твоїм, пророкам, святим, і тим, що бояться ймення Твого, малим і великим, і погубити тих, що знищували землю. І відкрився храм Божий на небі, і з’явився ковчег заповіту Його у храмі Його» (Об’явл. 11:18, 19).
На Небі є ковчег з Божим моральним Законом, згідно з яким над людьми звершуватиметься суд останнього дня. Хіба це не один з найвагоміших доказів актуальності Божих Заповідей для сучасного християнина? І це Добра вістка! Адже Євангеліє – не лише вістка про прощення, милість та благодать. Євангеліє Христа включає в себе й добру вістку про остаточний суд над гріхом і проголошує, що злу та неправді невдовзі прийде кінець.
Розділ 17
СПАСІННЯ І ЗАКОН
Кожен щирий християнин час від часу замислюється над питанням: «А чи спасенний я?» Іноді про це в нього запитують інші: «Скажіть, будь ласка, а ви спасенні?» Чи можливо дати на це запитання впевнену та однозначну відповідь? Безумовно, але передусім потрібно з’ясувати, що включає в себе поняття «спасіння», і тільки тоді зробити належні висновки.
Дехто зі щирим подивом запитує: «А від чого мені потрібно спасатися? Я – успішна, забезпечена людина, а про спасіння мають дбати бідні та пригноблені». Проте Господь інакшої думки. Він проголошує, що спасіння потребують усі без винятку люди, зокрема й заможні. Після слів Ісуса: «Як нелегко тим, що надіються на багатство, увійти до Божого Царства», –  апостоли з подивом вигукнули: «Хто ж тоді може спастися?» (Марка 10:24, 26). За часів Христа юдеї мали специфічні уявлення про спасіння, сформовані під впливом численних традицій та вчень тодішніх богословських шкіл. Одне з таких уявлень ґрунтувалося на тому, що величина матеріальних статків людини є індикатором Божественного благословення, а отже, і критерієм її спасіння.
Не беручи до уваги різноманітні погляди на спасіння серед інших релігій, зауважимо, що навіть у християнстві немає однозначної думки щодо цього життєво важливого питання. Тож у цьому розділі ми розглянемо, що ж включає в себе поняття спасіння згідно зі Святим Письмом, яке місце і роль Божого Закону в процесі спасіння.
Біблійне поняття спасіння
Сотеріологія – це богословське вчення про викуплення та спасіння людини. Семантичне поле сло́ва «спасіння» в Старому Завіті об’єднує слова́ з коренем «яца́», що означають простір, свободу від примусу, визволення та викуплення. Образи спасіння та викуплення в ті часи нагадували людям ситуацію, коли найближчий родич сплачував борг за свого ближнього, котрий неспроможний був самотужки звільнитися від цієї заборгованості. Йому та всій сім’ї загрожувало рабство, тому свояк виплачував борг і викупляв рідних із кабали (див. Левит 25:25; євр. «ґое́ль»).
У Новому Завіті слово «сотері́а» використовується 45 разів і означає збереження, безпеку, міцність, цілісність (гр. дієслово «со́дзо» – спасати – вживається 106 разів, «соте́р» – Спаситель – 24 рази). Даючи загальне богословське визначення цьому біблійному терміну, можемо сказати, що спасіння в духовному значенні – це визволення людини від влади та наслідків гріха.
Послання апостола Павла зробили особливий внесок у сотеріологію. Зокрема в них проголошено, що в глобальному значенні спасіння людей уже звершене: «…Силою Бога, який нас спас і покликав» (2 Тим. 1:8); «Бо ми надією спаслися» (Римл. 8:24). У цих текстах автор використовує аорист – дієслівну форму минулого часу. А це означає, що Бог уже спас нас. Тому спасіння людини залежить насамперед не від того, скільки чи що саме вона робить, а від того, чи готова вона прийняти дар спасіння, котре вже здійснив для неї Бог. Безумовно, добрі діла мають деякий зв’язок зі спасінням, але вони є наслідком і ознакою спасіння, свідченням і плодом прийняття цієї благодаті, а не причиною. Згідно з Біблією, ми розуміємо, що не досягнемо Царства Божого через добрі діла, але й, не роблячи їх, ми втрачаємо вічність.
Поняття «спасіння» у Святому Письмі включає в себе кілька етапів. І насамперед це виправдання.
Виправдання
Виправдання як складова спасіння – це також дар. Але для людей він незвичний, вони за все звикли платити, усе заробляти своєю працею, власними руками. Дехто навіть може обуритися: «Мені не потрібний такий дар! Я ні перед ким не бажаю виправдовуватися! Я незалежний!»
У життєвих справах така самостійність гідна похвали, доки людина не потрапляє в безвихідь. Припустимо, її звинуватили в колосальній розтраті й оголосили вирок: сплатити непомірно високу суму. О, тепер вона буде щосили прагнути виправдання, ретельно вишукуючи всі можливі алібі, не нехтуючи послугами найкращого адвоката, чи не так?
У духовному сенсі в кожної людини є сильний, досвідчений, кваліфікований обвинувач – сатана, котрий висуває перед Суддею – Богом – найсерйозніші звинувачення проти неї. Обійтися без Небесного Адвоката просто неможливо, оскільки без Нього нікому не вдасться виправдатися. Писання свідчить: «Він, Праведник, Служник Мій, виправдає багатьох, і гріхи їхні понесе на Собі» (Ісаї 53:11).
Виправдання і добрі діла. А якщо Божа дитина представить перед Небесним судом цілу низку добрих діл? Чи достатньо їх для виправдання? Ніколи! Бо навіть один гріх перекреслює все зроблене добро, як свідчить народна мудрість: «Ложка дьогтю псує бочку меду». Про це влучно говорить і премудрий Соломон: «Мертві мухи псують та зашумовують оливу мироварника» (Екл. 10:1).
Чи можемо уявити ситуацію, коли злочинець, приречений на страту, вимагає виправдання, оскільки в камері він робив ув’язненим безліч добрих діл? Це зворушливий факт, але недостатній для виправдання. Скільки б добра не зробив грішник, він залишається грішником і підпадає під смертний вирок  Закону.
Тому Євангеліє проголошує: оскільки виправдатися людині самотужки неможливо, вона отримує виправдання як подарунок: «Але виправдуються даром, Його благодаттю, через викуплення, що в Ісусі Христі» (Римл. 3:24). Людині залишається лише вірою прийняти цей Божий дар.
Виправдання і діла Закону. «Бо жодне тіло не оправдається ділами Закону» (Римл. 3:20).
Наше самовиправдання Законом гіпотетично можливе.
Аби виправдатися Законом, необхідно:
• по-перше, розплатитися за гріх власною смертю, причому другою, якою помруть нерозкаяні грішники наприкінці історії гріховної Землі (Об’явл. 2:11; 20:14);
• по-друге, воскресити самого себе з мертвих;
• по-третє, після воскресіння надалі щоденно жити безгрішним життям.
Якщо ці три умови ми спроможні виконати, тоді будемо чистими перед Законом.
Утім, усі ми розуміємо, що це неможливо… Ось чому нам необхідний Спаситель: «Він спасе людей від гріхів їхніх» (Матв. 1:21), бо «за благодаттю Божою смерть скуштував за всіх» (Євр. 2:9).
Виправдання і скасування Закону. Видатний російський письменник Ф. М. Достоєвський справедливо зауважив: «Не карайте, а виправдайте, однак назвіть зло злом». Сутність виправдання – це звільнення від провини та осуду. Саме цей баланс між милістю та справедливістю було витримано в жертві Христа.
Багатьом християнам здається, що Божий Закон був прибитий на хресті. Однак виправдання змінює нам вирок, якого зазнав Христос, але не знищує порушений Закон.
Крім того, скасування Закону робить виправдання непотрібним: навіщо виправдовувати людину в звинуваченні, яке висуває уже не чинний (скасований) Закон? Як Христос може виправдовувати людину від звинувачення тим Законом, якого Сам, як деякі стверджують, прибив до хреста? Про яке прощення в Новому Завіті може йтися, якщо Закон був скасований? Як можна грішника вибачити в тому, у чому він не винен, оскільки Закон відмінено? Абсурд, чи не так? І найбільша нісенітниця: навіщо Христові платити ціну власного життя за порушення того Закону, котрий Він Сам згодом змінить або скасує  повністю?
Новий Завіт говорить про спасіння від гріха, бо саме гріх зумовлює необхідність виправдання. Усуньте Закон – і не стане гріха. Коли ж немає гріха, то навіщо Христове виправдання? Немає виправдання – не потрібне й викуплення через жертву Христа, і Сам Спаситель у такому разі не потрібний… Ви бачите, як далеко сягає така, як багатьом здається, незначна ідея – скасування Божого Закону? Погодившись із нею, можна відкрити дорогу до безкарного гріха й знецінення не лише викуплення та виправдання, а й значущості Голгофської жертви.
Ось чому на підставі Святого Письма ми стверджуємо, що виправдання по вірі не усуває Закон, а навпаки, підносить його й робить непорушним: «То, значить, вірою ми скасовуємо Закон? Ні, навпаки, ми його стверджуємо» (Римл. 3:31).
«Моральний закон назавжди зобов’язав усіх, як виправданих, так і решту, до послухові йому…» (Пресвітеріанське сповідання віри, розд. 19, параграф 5).  «Вченням про виправдання по вірі... моральний Закон стверджується, а обов’язки, з ним пов’язані, зростають, й істина про послух захищається» (Альберт Барнес, богослов Пресвітеріанської церкви, книга «Замітки щодо Послання до римлян»,  с. 103-104).
Виправдання в Старому Завіті. Отож у Новому Завіті першою умовою спасіння є виправдання по вірі. Але чи так було завжди? Можливо, у Старому Завіті люди виправдовувалися ділами? Ні!
В одній з найдавніших книг Біблії, книзі Йова, написаній Мойсеєм у Мадіамській пустелі, уже порушувалося питання виправдання людини перед Богом: «І як може людина бути праведною перед Богом, і як може бути чистим, від жінки народжений?» (Йова 25:4). Великий праведник Божий, котрий жив приблизно за часів патріарха Авраама, своїм риторичним запитанням стверджує, що власної праведності недостатньо, аби бути чистим перед Богом.
Пізніше Господь уклав заповіт зі Своїм народом на горі Синай. Навіть цей заповіт, у котрому деякі дослідники вбачають лише ознаки законництва, є прямою вказівкою на праведність від віри. Нагадаємо лише один факт: слова, що стоять на початку заповідей, свідчать про те, що спочатку Бог спасає, а тоді вже спасенних Його благодаттю запрошує прийняти умови завіту – Божий Закон. Той самий порядок простежується й у служінні Ісуса Христа в Новому Завіті!
Крім того, лейтмотив Синайського завіту – любов: «Не тому, що ви численніші від усіх народів, взяв вас Господь і вибрав вас, бо ви є менші з-поміж усіх народів, але тому що Господь вас полюбив і додержує клятву, яку поклявся вашим батькам» (П. Зак. 7:7, 8). Природно, що Бог очікує від людини відгуку на запропоновану любов, і ним може бути лише любов у відповідь: «І люби Господа, Бога твого, усім серцем своїм, і всією душею своєю, і всією силою своєю!» (П. Зак. 6:5).
А призначення окреслених у Старому Завіті умов завіту полягало в тому, аби через дотримання їх учасники укладеної угоди й надалі зберігали взаємовідносини любові та щастя зі своїм Господом: «Дотримуйтеся настанов Моїх і законів Моїх, котрі, виконуючи, чоловік буде живий ними. Я Господь» (Левит 18:5).
Два центри «еліпса» спасіння. Виправдання – перший важливий етап спасіння. Це необхідна умова спасіння, проте недостатня! Пригадаємо з попередніх розділів ілюстрацію спасіння у вигляді еліпса з двома центрами.
На жаль, деякі християни зосереджують усю увагу лише на першому центрі – виправданні, і їхній «еліпс» спасіння стає дефектним, оскільки перетворюється на коло з одним центром! Так виникає теологічний перекіс, а це вже єресь…
Далі ми ретельно дослідимо другий центр спасіння –  освячення.
Освячення
Освячення – щоденний процес. Апостол Павло пише: «Отож, мої любі… зі страхом і тремтінням звершуйте своє спасіння» (Филп. 2:12). Грецьке дієслово «катерґа́дзомай» – звершуйте – вжите тут у теперішньому часі. Коли людина дозволяє Господові виправдати її, простити й очистити її серце, на цьому спасіння не завершується, далі починається процес освячення. У житті справжніх християн він відбувається щоденно. Апостол Павло називає освячення новим життям: «Ми поховані з ним через хрещення на смерть, щоб, як Христос воскрес із мертвих славою Отця, і ми теж жили новим життям» (Римл. 6:4). А Петро порівнює його зі зростанням: «Немов новонароджені немовлята, жадайте щирого духовного молока, щоб ним вирости вам на спасіння»  (1 Петра 2:2).
Коли християнин щодня приділяє час молитві та дослідженню Біблії, котра «може зробити тебе мудрим на спасіння» (2 Тим. 3:15), коли він духовним зором споглядає красу досконалості свого Господа, Дух Святий особливо впливає на його свідомість, перетворюючи людину на образ її Спасителя: «Ми ж усі з відкритим обличчям, мов у дзеркалі, оглядаємо Господню славу і перетворюємось на той самий образ від слави в славу, як від Господнього Духа» (2 Кор. 3:18). Ось чому дієслова, які вказують на процес спасіння, вживаються в багатьох новозавітних текстах у теперішньому часі – дія триває: «Для нас, що спасаються» (1 Кор. 1:18); «Звершуйте своє спасіння»  (Филп. 2:12).
Освячення як смерть для гріха. Освячення християнина – це його особистий дозвіл Богові умертвляти в ньому гріховну природу. «Ми… померли для гріха» (Римл. 6:2). «Бо Законом я вмер для Закону, щоб жити для Бога. Я розп’ятий з Христом» (Гал. 2:19). Це ще одна ілюстрація освячення – смерть для гріха, щоденне помирання для нього! Зверніть увагу: у Новому Завіті не йдеться про смерть Закону, а про смерть людини для будь-якого гріха. Не Закон помер, а християнин помер для гріха, а тому й для Закону. У Христі він здобуває силу для щоденного переможного життя. Тому Господь виправдовує його не для того, аби він міг далі порушувати Божий Закон, живучи в гріхові, а щоб він, як зазначає апостол Петро, жив для праведності: «Він гріхи наші Сам підніс Тілом Своїм на дерево, щоб ми, звільнившись від гріхів, жили для праведності»  (1 Петра 2:24). Освячене життя – праведність – є плодом і видимою ознакою спасіння.
Прославлення
У процесі спасіння людина тісно співпрацює з Богом: Він пропонує їй дар виправдання жертвою Ісуса Христа, а вона вірою приймає цей дар. Господь посилає людині силу Святого Духа для освяченого життя та перетворення, а вона через єднання із цією силою в молитві та дослідженні Святого Письма здобуває перемогу над гріхом та вадами свого характеру. Цей процес співпраці Божественних та людських сил у справі спасіння ми зобразили у вигляді еліпса з двома центрами – виправдання та освячення.
Однак заключний етап процесу спасіння належить лише Всевишньому! Це фаза Божественного остаточного звільнення праведників від наслідків гріха під час Другого приходу Христа. «Так і Христос… не в справі гріха другий раз з’явиться тим, хто чекає Його на спасіння» (Євр. 9:28).
У Святому Письмі міститься ціла низка текстів щодо цієї теми. Примітно, що дієслово «спасати» вжите в них у майбутньому часі: «Хто витримає до кінця, той спасеться» (Матв. 10:22); «Улюблені, тепер ми Божі діти, але ще не виявилося, що будемо. Знаємо ж, що коли виявиться, будемо подібними до Нього, бо побачимо Його так, як є» (1 Івана 3:2); «Отож, тим більш тепер, оправдані Його кров’ю, ми спасемося Ним від гніву. Бо коли, бувши ворогами, ми примирилися з Богом смертю Його Сина, то тим більше тепер, примирившись, спасемося Його життям» (Римл. 5:9, 10). Ужите тут грецьке дієслово «сотесо́мета» – спасемося –  стоїть у майбутньому часі й буквально перекладається будемо спасенні.
О, яка це буде славна мить, коли гріх і всі його наслідки: смерть, хвороби, лихоліття, нещастя – зникнуть назавжди! Уявити велич цього дивовижного моменту в усій повноті не спроможні навіть найталановитіші фантасти та мрійники! Я не бажаю бути лише спостерігачем цих подій, а його учасником, переможцем у Христі, а ви?
* * *
Тож чи спасенні ви?
Виявляється, що не існує однозначної відповіді на це запитання. Якщо йдеться про виправдання, то так, я спасенний кров’ю Христа! А якщо про спасіння в значенні освячення, то Господь ще продовжує звершувати в мені цей процес і, як зазначає апостол Павло: «Я щодня помираю» (1 Кор. 15:31). Але якщо мається на увазі спасіння в значенні прославлення, то я ще не спасенний. Христос спасе мене, коли повернеться за Своїми й назавжди знищить усі наслідки гріха!
Епілог
Я не знаю, хто ви, дорогий друже, що читаєте цю книгу. Може, ви роками вагаєтеся, чи прийняти Христове спасіння? Може, чекаєте на сприятливіший час? Не вагайтеся й не баріться, адже Господь промовляє: «Ось тепер час приємний, ось тепер день спасіння!» (2 Кор. 6:2).
А можливо, ви вже багато років християнин? Запитайте себе: «Що змінилося за останній рік у моєму житті?». Чи помітне іншим ваше духовне зростання? Адже Писання свідчить, що справжній християнин постійно зростає: «Бо тепер спасіння ближче до нас, аніж тоді, коли ми ввірували» (Римл. 13:11). Не задовольняйтеся половинчастою вірою, вчорашньою благодаттю. Живіть і зростайте щоденно в Господі. Дозвольте Йому наповнити вас Своїм Духом, аби Він привів вас до брам Небесної Вітчизни.
Поки Бог оселить вас на Небесах,
дозвольте Йому поселити Небеса
у вашому серці…
Бібліографія
1. Библейская энциклопедия архимандрита Никифора, М.: изд. «Терра», 1991. – 902 с.
2. Библейский культурно-исторический комментарий: в  2 ч., пер. с англ. – С.Пб.: Мирт, 2003 – ч. 1: Ветхий Завет /  Дж. Х. Уолтон, В. Х. Мэтьюз, М. У. Чавалес; под. общ. ред. Т. Г. Батухтиной, – С.Пб.: Мирт, 2003. – 984 с.
3. Библейский справочник Г. Геллея, С.Пб., 2006. – 784 с.
4. Библейский толковый словарь В. Тхора. – К.: изд-во «Варух», 2007. – 644 с.
5. Вначале было Слово: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни, 2002. – 544 с.
6. Настольная книга по теологи //Библейский комментарий АСД. Том 12: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни, 2010. – 736 с.
7. Норман Л. Гайслер. Энциклопедия христианской апологетики: С.Пб. : «Библия для всех», 2004. – 1184 с.
8. Ожегов С. И., Шведова Н. Ю. Толковый словарь русского языка / Российская АН.; – 2 изд., испр. и доп. – М.: АЗЪ, 1995. – 928 с.
9. Теологический энциклопедический словарь / под ред.  У. Элвелла – М.: Ассоциация «Духовное возрождение» ЕХБ, 2003. – 1488 с.
10. Толковая Библия: под ред. А. П. Лопухина, 2 изд. – С.Пб.: Институт пер. Библии, Стокгольм, 1987. – 502 с.
11. Уайт Э. Патриархи и пророки: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни, 1998. – 752 с. – (Конфликт веков, т. 1).
12. Уайт Э. Пророки и цари: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни, 1998. – 528 с. – (Конфликт веков, т. 2).
13. Уайт Э. Желание веков: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни, 1998. – 800 с. – (Конфликт веков, т. 3).
14. Уайт Э. Деяния апостолов: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни, 1998. – 448 с. – (Конфликт веков, т. 4).
15. Уайт Э. Великая борьба: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни, 1998. – 640 с. – (Конфликт веков, т. 5).
16. Уайт Э. Служители Евангелия: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни, 1998. – 544 с.
17. Нюстрем Э. Библейский словарь. – С.Пб. : Логос, 1995. – 514 с.
18. Ринекер Ф., Майер Г. Библейская энциклопедия Брокгауза / под ред. Цорна В. А. – Христианская заря, 1999. – 1088 с.
19. Alexander, T. D., & Rosner, B. S. (2001). New dictionary of biblical theology (electronic ed.). Downers Grove, IL: InterVarsity Press.
20. Black, M., Martini, C. M., Metzger, B. M., & Wikgren, A. (1993, c1979). The Greek New Testament (electronic ed. of the 4th ed.). Federal Republic of Germany: United Bible Societies.
21. Bratcher, R. G., & Nida, E. A. (1993). A handbook on Paul’s letter to the Ephesians. UBS handbook series; Helps for translators. New York: United Bible Societies.
22. Briscoe, D. S., & Ogilvie, L. J. (1982). Vol. 29: The Preacher’s Commentary Series, Volume 29: Romans. The Preacher’s Commentary series. Nashville, Tennessee: Thomas Nelson Inc.
23. Briscoe, D. S., & Ogilvie, L. J. (1982). Vol. 29: The Preacher’s Commentary Series, Volume 29: Romans. The Preacher’s Commentary series. Nashville, Tennessee: Thomas Nelson Inc.
24. Bruce, F. F. (1982). The Epistle to the Galatians: A commentary on the Greek text. Grand Rapids, Mich.: W.B. Eerdmans Pub. Co.
25. Cranfield, C. E. B. (2004). A critical and exegetical commentary on the Epistle to the Romans. London; New York: T&T Clark International.
26. Dunn, J. D. G. (1996). The Epistles to the Colossians and to Philemon: A commentary on the Greek text. Grand Rapids, Mich.; Carlisle: William B. Eerdmans Publishing; Paternoster Press.
27. Dunn, J. D. G. (2002). Vol. 38A: Word Biblical Commentary: Romans 1-8. Word Biblical Commentary. Dallas: Word, Incorporated.
28. Dunn, J. D. G. (2002). Vol. 38B: Word Biblical Commentary: Romans 9-16. Word Biblical Commentary. Dallas: Word, Incorporated.
29. Dunnam, M. D., & Ogilvie, L. J. (1982). Vol. 31: The Preacher’s Commentary Series, Volume 31: Galatians / Ephesians / Philippians / Colossians / Philemon. The Preacher’s Commentary series. Nashville, Tennessee: Thomas Nelson Inc.
30. Kittel, G., Friedrich, G., & Bromiley, G. W. (1995). Theological dictionary of the New Testament. Grand Rapids, Mich.: W.B. Eerdmans.
31. Lincoln, A. T. (2002). Vol. 42: Word Biblical Commentary: Ephesians. Word Biblical Commentary. Dallas: Word, Incorporated.
32. Marshall, I. H., & Towner, P. H. (2004). A critical and exegetical commentary on the Pastoral Epistles. London; New York: T&T Clark International.
33. Melick, R. R. (2001, c1991). Vol. 32: Philippians, Colissians, Philemon (electronic ed.). Logos Library System; The New American Commentary. Nashville: Broadman & Holman Publishers.
34. Merrill, E. H. (2001, c1994). Vol. 4: Deuteronomy (electronic ed.). Logos Library System; The New American Commentary. Nashville: Broadman & Holman Publishers.
35. Metzger, B. M., & United Bible Societies. (1994). A textual commentary on the Greek New Testament, second edition; a companion volume to the United Bible Societies’ Greek New Testament (4th rev. ed.). London; New York: United Bible Societies.
36. O’Brien, P. T. (2002). Vol. 44: Word Biblical Commentary: Colossians-Philemon. Word Biblical Commentary. Dallas: Word, Incorporated.
37. Palmer, E. F., & Ogilvie, L. J. (1982). Vol. 35: The Preacher’s Commentary Series, Volume 35 : 1, 2 & 3 John /  Revelation. The Preacher’s Commentary series. Nashville, Tennessee: Thomas Nelson Inc.
38. Smalley, S. S. (2002). Vol. 51: Word Biblical Commentary: 1,2,3 John. Word Biblical Commentary. Dallas: Word, Incorporated.
39. The Pulpit Commentary: Colossians. 2004 (H. D. M. Spence-Jones, Ed.). Bellingham, WA: Logos Research Systems, Inc.
40. Thompson, M. M. (1992). 1-3 John. The IVP New Testament commentary series. Downers Grove, Ill., USA: InterVarsity Press.
Зміст
Пролог	5
Розділ 1. Апологія біблійної істини	6
Розділ 2. Послух Законові чи законництво?	19
Розділ 3. Різновиди Божих законів	35
Розділ 4. Призначення морального Закону	49
Розділ 5. Чи скасовано Закон у Новому Завіті?	72
Розділ 6. Христос і Божий Закон	88
Розділ 7. Євангеліє і Декалог	104
Розділ 8. Старозавітна праведність: праведність по вірі ........121
Розділ 9. Любов, віра, благодать і Закон: суперники чи
союзники?	135
Розділ 10. Свобода в Христі і Декалог	147
Розділ 11. Духовні лідери XVIII-XІX ст. про Закон	157
Розділ 12. Апостол Павло про Закон (Частина І. Функції
Закону)	168
Розділ 13. Апостол Павло про Закон (Частина ІІ. Складні
тексти з Римл. 6, 7)	176
Розділ 14. Апостол Павло про Закон (Частина ІІІ. Складні
тексти з Римл. 10; 2 Кор. 6)	191
Розділ 15. Апостол Павло про Закон (Частина IV. Складні
тексти з Послання до галатів)	206
Розділ 16. Апостол Павло про Закон (Частина V. Складні
тексти в Посланнях до ефесян та колосян)	221
Розділ 17. Спасіння і Закон	235
Епілог	248
Бібліографія	249

Апологія біблійної істини

* Із цієї серії ми вже розглянули в минулих виданнях теми про святу Божественну Трійцю та Божі імена, а також про Церкву Господа як ковчег спасіння.

Послух Законові чи законництво?

* Вони були відомі за часів Ісуса як «передання старців», що містилися в Талмуді (Матв. 15:2; див. апокрифічні книги 2 Мак. 14:9; 4 Ездри 7:21; 9:31).

Різновиди Божих законів

*Цей закон тому й називається законом Мойсея, бо був записаний ним. Проте слід пам’ятати, що його дав Сам Господь.

Призначення морального Закону

Чи скасовано Закон у Новому Завіті?

Христос і Божий Закон

Євангеліє і Декалог

Старозавітна праведність: праведність по вірі

Любов, віра, благодать і Закон: суперники чи союзники?

Свобода в Христі і Декалог

Духовні лідери XVIII-XIX ст. про Закон

Апостол Павло про Закон (Частина І)

* Повний текст звучить так: «Обрізання ніщо, і необрізання ніщо; але все – у дотриманні заповідей Божих». У цьому вірші Павло протиставляє церемоніальний і моральний закони. Він їх не об’єднує, як сучасні богослови, але, показуючи відмінність, підкреслює, що залишається стояти непорушно, а що скасувала Голгофа.

Апостол Павло про Закон (Частина ІІ)

* У Новому Завіті 173 рази вживається слово «хамарті̀а» – гріх, з них 78 разів – у книгах Павла, зокрема 39 – у Посланні до римлян.

* Телеологія – вчення, яке вважає, що все в природі влаштовано доцільно й у всякому розвитку втілюється заздалегідь поставлена мета.

Апостол Павло про Закон (Частина ІІІ)

* Тлумачення слова «те́лос» у цих текстах зі значенням мети та цілі переважало в ранньоапостольській Церкві й навіть певний час після Реформації. Але згодом наступники Лютера як антиномісти почали шукати альтернативні пояснення.

* Таке перенесення акценту в теології називається єрессю. Наочний приклад – пантеїзм; у цій єресі Бог, Котрий створив природу, ототожнюється із самою природою.

Апостол Павло про Закон (Частина ІV)

* Про святкові дні в Старому Завіті йдеться в Левит 23:7; про місяці –  Чис. 28:11, 14; про часи й терміни – Чис. 28:2, 10; про роки – Левит  25:8-12, 25.

Апостол Павло про Закон (Частина V)

Спасіння і Закон

Бібліографія

Зміст

Декалог: чи скасував Христос Закон?
Ігор Корещук
Директор видавництва В. Джулай
Головний редактор Л. Качмар
Богословська експертиза О.Стасюк
Редагування Г. Борисовська
Коректура І. Джердж
Дизайнер обкладинки та комп’ютерна верстка Т. Романко
Відповідальна за друк Т. Грицюк
Формат 84х108/32. Папір газетний. Друк офсетний. Підписано до друку 15.02.2018 р. Гарнітура Таймс.  Наклад 3 000 прим.
Свідоцтво: серія ДК № 787 від 28.01.2002 р.
Видавництво «Джерело життя»
04071, м. Київ, вул. Лук’янівська, 9/10-А
тел. (044) 425-69-06, факс 467-50-64, е-таіl: dzherelo@ukr.net