Ігор Корещук
ВІКОВІЧНИЙ  ДЕНЬ ХРИСТА:
ВІД РАЮ ДО ВІЧНОСТІ

Київ                          2022

УДК 274/278
Ігор Корещук. Віковічний день Христа: від раю до вічності. – К: Джерело життя, 2022. — 192 с.
У книзі використано такі українські переклади Біблії:
1. Івана Огієнка (1962).
2. Івана Хоменка (1963).
3. Олександра Гижі (2006).
4. Рафаїла Турконяка (2011).
5. Рафаїла Турконяка (2020).
© 2022, видавництво «Джерело життя»

Присвячую цю книгу моїм рідним:
дружині Ользі та моїм дітям –
Назарію, Каріні, Ангеліні, Тимофієві,
що сприяли моєму духовному зростанню
та створювали умови для якісного служіння.

ЗМІСТ

Тема 1
Божий  пам’ятник  творіння
6

Тема 2
День  особливого спілкування
16

Тема 3
День  відновлення  душевної рівноваги
24

Тема 4
Благословенний  Богом  день
34

Тема 5
Божий
інструмент
освячення
44

Тема 6
День,  що приносить
відраду
52

Тема 7
Блага  заповідь  у серці  Закону
62

Тема 8
День  єднання
членів
сім’ї
74

Тема 9
День  єднання
духовної
сім’ї
84

Тема 10
День  шанобливого  поклоніння
94

Тема 11
День  утримання  від буденного
106

Тема 12
День  як знак  завіту
116

Тема 13
Святий  день  Христа  й апостолів
126

Тема 14
Забутий  день  Господній
136

Тема 15
Чи  відрізняти  день  від дня?
144

Тема 16
Чи  усунув  Христос Декалог?
154

Тема 17
Чи  прибита  субота  до хреста?
166

Тема 18
День  відчуття вічності
178

Бібліографія.................................................................188

Тема     1
БОЖИЙ  ПАМ’ЯТНИК  ТВОРІННЯ
Нині до пам’яток давнини неоднозначне ставлення: одні пам’ятники зводять, інші руйнуються руками людей або часом. Чи замислювалися ви над запитанням: навіщо потрібні пам’ятники? Ми не можемо жити минулим, однак пам’ятати його ми повинні, оскільки людина, котра забуває своє минуле, позбавляє себе і майбутнього.
Люди відзначають успішне завершення великих проєктів, розрізаючи стрічки; чеканять медалі, щоб увічнити воєнні перемоги; дають імена кораблям, перш ніж спустити їх на воду.
Бог наприкінці творчого тижня бажав увічнити його, створивши пам’ятник (тут і далі курсив автора) на честь визначної для Землі події, щоб люди не забули свого Небесного Отця і Творця. Господь вирішив створити пам’ятник у часі й відсвяткувати день народження досконало сформованої Землі.
Семиденний тиждень
Давньогрецький поет Гесіод писав: «Істинно великою є лише та людина, котра оволоділа своїм часом». Чи розмірковували ви про виміри часу, якими ми користуємося? Майже всі вони поєднані з небесними світилами. Наприклад, що таке доба? Це відрізок часу, за який Земля здійснює повний оберт навколо своєї осі. А що таке місяць? Знову ж таки є зв’язок із фазами супутника Землі – Місяця. Коли ж ми вважаємо, що минув календарний рік? Це час, який необхідний Землі, щоб здійснити повний оберт навколо Сонця. А що таке тиждень? Ви не знайдете жодного пояснення з погляду астрономії щодо цього відрізка часу! Це виключно Божа постанова. Тому й не дивно, що люди, котрі не вірили в істинного Бога, опиралися цій постанові, але були змушені визнати Божий авторитет і в цьому питанні. Наприклад,  у давніх греків була декада, або десятиденний тиждень,  у римлян певний час був восьмиденний. Після революції атеїсти у Франції впровадили десятиденний тиждень, що мало сприяти зростанню виробництва, але до кінця цього подовженого тижня не витримували ані люди, ані коні. Зросли травматизм і смертність, і вони були змушені повернутися до семиденного тижня.
Виявляється, творчий тиждень не закінчився шостим днем. На завершення Бог створив особливий день, який мав нагадувати людям про їхнє коріння і про те, Хто є їхнім Творцем.
Уся Трійця – Бог Отець, Бог Син, тобто наш Спаситель Христос, а також Святий Дух – брали участь у творінні нашої Землі. Доказом цього є вживання в першому розділі Буття, що описує творіння, 32 рази слова Елогі̀м, яке є множиною від слова «Бог». Також ми знаходимо діалог Осіб Божества в Бут. 1:26: «I сказав Бог: “Створімо людину за образом Нашим, за подобою Нашою”».
Наприкінці опису шести творчих днів зазначено:  «І довершені були небо і земля і все їх упорядкування.  І закінчив Бог сьомого дня Свої діла, які зробив, і спочив у день сьомий від всіх діл Своїх, які створив. І поблагословив Бог день сьомий і освятив його, бо в ньому спочив від всіх Своїх діл, які почав Бог творити» (Бут. 2:1-3). Виявляється, теорії еволюції Дарвіна могло й не бути, якби християни не забули про цей пам’ятник, який свідчить, що нас створила не сліпа безлика природа, а Творець – живий і люблячий Бог! Тому дотримання сьомого дня –  це щеплення від ідолопоклонства й атеїзму, бо він нагадує про існування Творця, одного Отця Землі та людей. У цьому уривку тричі вживається знайоме нам слово Елогім. Це означає, що не лише Отець, а й Христос, а також Святий Дух освячують сьомий день, благословляють його й перебувають у спокої цього дня.  Це день особливої аудієнції. Якщо протягом тижня кожний вірний християнин запрошує Христа до свого дому, то цього дня Господь запрошує нас до Свого Дому на особливу зустріч. У будні ми присвячуємо певний час спілкуванню з Господом, але сьомий день – це час, який Сам Бог призначив для спілкування зі Своїм творінням.
Буквальні чи умовні дні творіння?
Це був буквальний день, а не якийсь невизначений період. Звідки ми про це знаємо? Є три види доказів: філологічний, біблійний і теологічний. По-перше, слово йом – «день» – може означати у Священному Писанні різний період часу, але якщо воно вжите із числівником, то йом означає буквальний 24-годинний  проміжок часу. Ось богонатхненний опис днів творіння: «І був вечір, і був ранок, – день перший… другий… третій» (Бут. 1:5, 8, 13). По-друге, є прямий біблійний доказ буквальності днів творіння. У четвертій заповіді Божого Закону, що був написаний Самим Богом, зазначено причину, чому люди мають святкувати суботу: «Бо шість день творив Господь небо та землю, море та все, що в них, а дня сьомого спочив, тому поблагословив Господь день суботній і освятив його» (Вих. 20:11). Господь говорить, що людина має шість днів працювати, а суботу святкувати з тієї самої причини, що й Бог, Який шість днів творив, а сьомого спочив. Ця аналогія, використана Богом, не мала б жодного сенсу, якби дні творіння не були буквальними. І, по-третє, теологічний доказ. Теологія – це вчення про Бога, тобто дослідження того, Яким насправді є Бог Святого Письма. Ми знаємо, що Бог має риси, які властиві виключно Йому. Тобто це те, що робить Бога Богом: наприклад, усюдисущість, усезнання, усемогутність. Про процес творіння Богом у Біблії написано: «Бо Він сказав, і сталось; Він повелів, і постало»  (Псал. 33:9). Господу не потрібно було багато років на кожний творчий день, оскільки Він усемогутній Бог! Коли ми говоримо про мільйони років, що містив кожний день творіння, то зневажаємо всемогутність нашого Творця.
Який день у Біблії вважають сьомим?
Багато людей ставить запитання: який день вважати сьомим, оскільки в різних країнах відрізняються календарі та порядок днів? Ви, напевно, знаєте, що в країнах колишнього Радянського Союзу тижневий цикл було зрушено на один день. Календарі, що дійшли до нас, свідчать, що при Російській імперії, наприклад, з 1886 до 1917 року, дні тижня починалися з неділі й закінчувалися сьомим днем – суботою.
При Радянському Союзі так само з 1917 по 1929 рік субота залишалася сьомим днем.
З 1929 по 1940 роки тричі проводили календарні реформи. На початку 30-х років були календарі з п’ятиденним робочим тижнем (1931-1932 рр), потім – зі шестиденним до 1940 року...
І аж 26 червня 1940 року Президія Верховної Ради СРСР видала указ “Про перехід на восьмигодинний робочий день, на семиденний робочий тиждень”, вважаючи сьомим днем тижня – неділю – днем відпочинку.
Цікаво, що апологети православ’я про це пишуть: «Ще важливіше знати, що в православному календарі субота досі – сьомий день тижня. У суботу закінчується седмиця, а з неділі вона починається» (професор Кураєв А. Протестантам про православ’я»). Наприклад, в Англії дні тижня називають так: Sunday, Monday.., починаючи з неділі. Проте для нас не має значення, у якому порядку називають дні в Англії, США чи в Україні, особливо після втручання в календар атеїстичної радянської влади. Якби комуністам спало на думку призначити середу першим днем тижня, ми б не поклонялися Богові у вівторок як сьомий день, чи не так? Тому найважливіше для християн дізнатися, як Бог  рахує дні і який день Він вважає сьомим? У книзі Буття написано, що Бог благословив сьомий день, освятив та в ньому спочив. Слово «спочив» в оригіналі звучить як шава́т (Бут. 2:2, 3). Із чим у вас асоціюється давньоєврейське дієслово шава́т, що в перекладі означає «припинити працю», «спочити»? Так, від нього походить слово шабба́т – «субота», яке відрізняється в оригіналі лише маленькою крапкою, що називають да́ґеш фо́рте.
Нам не треба губитися в здогадках і сперечатися, який же день був сьомим при творінні, оскільки сама Біблія спроможна себе тлумачити. Якщо вам незрозуміле якесь місце Святого Письма, Бог в іншому уривку дасть чітке пояснення. Відповідь на наше запитання міститься в Божому Законі. У четвертій заповіді Сам Бог Своєю рукою написав: «Пам’ятай день суботній, щоб святити його! Шість день працюй і роби всю працю свою, а день сьомий – субота для Господа, Бога твого…» (Вих. 20:8-10). А до чого тут субота? Далі сказано: «Бо шість день творив Господь небо та землю, море та все, що в них, а дня сьомого спочив, тому поблагословив Господь день суботній і освятив його» (вірш 11). Проголошуючи святість суботи, Бог звертає погляд Свого народу до самого початку і творчого тижня. Господь стверджує, що день, який Він благословив, освятив і призначив для відпочинку, був саме суботою!
Це не єдине місце, де суботу названо сьомим днем; усього є вісім подібних текстів Святого Письма (див. Вих. 16:26, 29; 20:10, 11; 31:15; 35:2; Левит 23:3;  П. Зак. 5:14).
А може, порядок днів тижня змінився в Новому Завіті? Нам нескладно відповісти на це запитання, оскільки Євангеліє є майже в кожному домі й ми можемо самостійно його прочитати. Про жінок-християнок написа- но: «Як минула субота, Марія Магдалина, Марія, мати  Якова, і Соломія купили пахощів, щоб піти й намастити Його. І на світанку першого дня тижня, як зійшло сонце, вони приходять до гробниці» (Марка 16:1, 2; див. також Матв. 28:1; Луки 23:54-24:1). І в Новому Завіті неділю названо не сьомим, а першим днем тижня. Ми не знайдемо у святій Книзі іншої послідовності днів, окрім тієї, що починається неділею, першим днем тижня, і закінчується, як і при творінні, сьомим днем, днем спокою –  суботою. Та й жодний день у Біблії не має своєї назви, а тільки субота. Усі інші дні мають лише нумерацію, яка починає свій відлік від суботи: перший день, другий день, третій тощо. У часи Христа навіть п’ятницю називали хеме́ра ен параскеуе́с (Луки 23:54), тобто день приготування до святої суботи.
Загублений день в історії
Одна євангельська притча розповідає про дещо важливе для мене й для вас. Це притча Христа в розділі 15 Євангелія від Луки про те, як жінка, маючи 10 драхм, загубила одну з них. Я розумію, що в цій притчі йдеться про втрачену душу, яку Церква шукає, аж доки не знайде. Проте я хотів би звернути увагу й на альтернативне значення притчі Христа на основі принципу: «Біблія спроможна тлумачити сама себе».
У псалмі 119 ідеться про те, що Закон Божий дорожчий за золото і срібло (Псал. 119:72), а загублена драхма також є срібною монетою. Дім уособлює Церкву (1 Тим. 3:15). То, можливо, у притчі йдеться і про те, що церковна більшість у християнському світі загубила одну з монет, тобто із заповідей Закону, і її потрібно знайти? Це заповідь про святість і благословення суботнього дня. Як її знайти? Відповідь міститься в притчі: аби знайти втрачену драхму, жінка запалила світильник (Луки 15:8). Світильником є Боже Слово (Псал. 119:105). Замисліться над тим, який день Бог дав у раю людині як пам’ятник творіння та день побудови близьких стосунків із Ним? Дослідіть це питання в Біблії! Кажуть, якщо ти не знаєш, куди йдеш, то ти вже прийшов! Нам потрібно пізнати глибинний сенс суботи! Адже він міститься в Авторові, Який дав нам цей подарунок у часі.
Слід зупинитися в гріховній суєті та прибрати духовний дім, бо жінка в притчі замітала, перед тим як знайти втрачене. Вона так цінувала кожну з монет, що не могла допустити, щоб одна з них загубилася в бруді. Чеснотна жінка, що нерідко уособлює в алегоричному сенсі Божу Церкву, не буде байдужа, а шукатиме навіть одну втрачену заповідь, бо вона має цінність, адже Бог нічого зайвого не заповідав людині.
Бог творить і донині! Найбільше, чого прагне Цар Усесвіту, – не так творити гігантські планети, як нові серця. Тому від самого початку Творець відокремив особливий час для розвитку нашої духовності, аби вдихати життя в нашу змучену, часто напівмертву душу.
Як саме це стає можливим? Натхнений Богом псалом 92, що складений на день суботній, підказує нам: «Бо Ти розвеселив мене, Господи, діянням Твоїм, і я захоплююся діяннями рук Твоїх. Які значні діяння Твої, Господи! Дивовижно глибокі помисли Твої»  (Псал. 92:5, 6).
Божий пам’ятник стоятиме вічно, бо він зроблений не з мармуру чи золота й тому недосяжний для людських рук. Що особливе в Божому сьомому дні? Чи може він принести нам, християнам, благословення, освячення, глибокий душевний мир і неземну радість?
Про це в наступних розділах книги.
Тема     2
ДЕНЬ  ОСОБЛИВОГО  СПІЛКУВАННЯ
Парадокс нинішнього віку полягає в тому, що завдяки технічному прогресу в нас мало би бути більше вільного часу, проте це не так. Чоловіки не їздять на возах, а на швидкісних автомобілях і поїздах; вони використовують електроприлади, а не ручний інструмент; комп’ютеризовані станки виконують роботу багатьох працівників; є болгарки, електродрилі, мотоблоки для обробки землі, навіть електрокоса. Жінки користуються електро– чи газовими плитами (тобто не потрібно пиляти й рубати дрова та розпалювати піч, а потім вибирати попіл), мультиварками (для приготування смачної та здорової їжі), електрокомбайнами та блендерами для подрібнення овочів та фруктів і приготування свіжих соків. Хлібопічки самі вимісять і спечуть хліб, пральні машини-автомати через кілька годин зроблять білизну чистою та білосніжною. Скільки звільнилося часу для спілкування, щоб сім’я частіше збиралася разом! Сучасні сім’ї мали б стати найміцнішими від часів гріхопадіння, коли робота забирала багато часу! Але чи так усе насправді?
Нестача сімейного спілкування
Досліджуючи причини розлучень, психологи дійшли висновку, що основною з них є майже цілковита відсутність близького спілкування. «Ми ж спілкуємося!» – заперечить хтось. Те, що сьогодні люди назива- ють спілкуванням, насправді є лише поверховим обміном інформацією: «Ти штани зашила?» – «А ти хліба купив?» Щоб сім’я не лише існувала, а й повноцінно жила, потрібне справжнє спілкування. Спілкуватися –  мати щось спільне. Це означає зробити дві половинки частинами одного цілого, творити спорідненість душ. Спілкування – це намагання знайти те, що нас об’єднує. Для цього потрібно ділитися тим, що є на серці, своїми потаємними думками та мріями. Украй необхідно виділити окремий час для спілкування, щоб вас ніщо не відволікало. Ще в раю Бог, Котрий створив нас, передбачив окремо відведений час для сімейного спілкування та розвитку взаємин  із Ним.
У першому розділі йшлося про те, що ми не є результатом сліпого випадку, а створені триєдиним Богом Отцем, Сином та Святим Духом. Про роль Христа в процесі творіння писали апостоли Іван та Павло: «Усе через Нього почало бути, і без Нього ніщо не почало бути, що почало бути» (Івана 1:3); «Бо Ним утворено все, що на небесах і що на землі» (Колос. 1:16). Отже, Христос як Особа Божества брав безпосередню участь у творчому тижні. Якщо людину було створено шостого дня, то чи не слід було на цьому закінчити й зробити тиждень шестиденним? Ні, оскільки Господь творить сьомий день – суботу – як апогей творчого тижня. Адже який сенс будувати дім, якщо ніхто там не збирається й не спілкується?
Суботу дано для євреїв?
З якою метою Бог створив суботній день? Христос лаконічно говорить: «Суботу встановлено для люди-ни» (Марка 2:27). Хотів би звернути вашу увагу на оригінал: то са́ббатон діа́ тон а́нтропон еґе́нето, що згідно з підрядковим перекладом Олексія Винокурова звучить так: «субота через людину утворена». Тут є два важливих аспекти. По-перше, субота діа́ – «заради», «з причини», «для» людини створена. По-друге, Бог створив її не для євреїв, а заради а́нтропос, тобто всіх людей незалежно від національності й раси. Це й не дивно, бо коли Христос в Едені створив суботній день, благословив та освятив його, то не існувало ще жодного єврея. Думаю, ніхто не стверджуватиме, що Адам з Євою були чистокровними євреями… Юдеї як нація виникли через кілька тисячоліть після створення Землі. Вручаючи подарунок у вигляді сьомого дня першій парі, Творець хотів передати благословення суботи всім їхнім нащадкам – усьому людству аж до нашого часу.
Коли Бог обрав Свій народ, Він наказав у четвертій заповіді, щоб навіть слуга, який може бути іноземцем, і гість (євр. ґер – «приходько», «чужинець» –  П. Зак. 5:14) також відпочивали суботнього дня.  Є пророцтво, виголошене приблизно за 600 років до народження Христа. Його записав Божий пророк Ісая, якого називають старозавітним євангелістом. Він цитує слова Самого Бога: «І синів чужинців, що приєдналися до Господа, щоб служити Йому і любити ймення Господа, бути рабами Його, усіх, що оберігають суботу від скверни і міцно тримаються заповіту Мого, Я приведу на святу гору Мою і втішу їх у Моєму домі молитви… Бо дім Мій назветься домом молитви для всіх народів» (Ісаї 56:6, 7). Але ж ми маємо спілкуватися з Богом щодня! Зауважте послідовність: Христос щодня бажає бути в нашому домі, але суботнього дня Він призначає особливу зустріч у Себе вдома –  у Домі молитви.
Субота – день Господній
Чи всі ми можемо вільно зустрітися з президентом країни? А це, уявіть, особиста аудієнція із Царем Усесвіту! Чи є в нас на це час? Ми ж зайняті люди… Якщо чоловік насправді любить, то чи зможе він сказати: «Вибач, мила, але я такий зайнятий, що не можу ходити на побачення». Згадайте свою молодість, коли ви закохалися. Чи знаходили ви час для того, щоб побачитися з коханою людиною?
У Святому Письмі, окрім того, що субота створена для людини, висвітлюється й інший бік: «Шість днів для роботи, але сьомий день на цілковитий спочинок, присвячений Господеві» (Вих. 31:15); «Сьогодні субота для Господа» (Вих. 16:25). Наш Бог, Який створив нас, призначає день зустрічі з нами. Він чекає нас у храмі чи Домі молитви щосуботи! Господь не сказав: «Пам’ятай один із семи днів тижня, коли тобі зручно чи коли в тебе буде вихідний». Недаремно у Святому Письмі лише суботу п’ять разів названо «день Господній» і 18 разів Бог говорить: «Мій день». Наприклад, у книзі Єзекіїля Бог промовляє: «І святіть суботи Мої, щоб вони були ознакою між Мною і вами, щоб ви знали, що Я – Господь Бог ваш» (Єзек. 20:20; див. також Левит 23:3 (друга частина вірша); Ісаї 58:13; Єзек. 20:12). Напевно, ви пам’ятаєте біблійний факт про те, що це слова не лише Бога Отця, але й Сина, адже Вони брали участь у житті Божого народу не лише в Новому, а й Старому Завітах. У наведеному вище тексті вжито слово Елогі̀м, що означає триєдиного Бога Отця, Сина та Святого Духа. Наш Господь промовляє до всіх християн: «Так ви пізнаєте, що Я Бог ваш, якщо будете святити саме суботу».
Знайти час для Христа
Ми такі цінні для Бога, що у Своєму напруженому графіку творіння Він знаходить не лише час, аби щодня вислуховувати наші молитви, а й протягом спеціально відведеного Ним дня особливо близько спілкуватися з нами. Чи знайдемо ми час для улюбленого Господа? Переважна більшість наших бід у матеріальній, душевній і духовній сферах стаються через те, що ми по-справжньому не знаємо Творця. Тому серед земної марноти Бог передбачив час для зупинки, коли за серце людини борються матеріалізм, секуляризм, гедонізм та лібералізм. Сатана зацікавлений, щоб ми бігли якомога швидше, навіть не зауваживши, що біжимо не в тому напрямку. Тому Бог запрошує: «Угамуйтеся (у Синодальному перекладі – «остановитесь») і пізнайте, що Я Бог»  (Псал. 46:11).
У даний Богом день ми маємо змогу не лише відокремити час для поклоніння Творцеві, але й згадати, що в нас є чоловік чи дружина, а також діти, за яких ми перед Богом несемо відповідальність. Вона полягає не лише в тому, щоб одягнути й дати вищу освіту, а й щоб дати освіту серця, вкласти в душу християнські принципи, які вони пронесуть через усе своє життя.
Яке це благословення: тоді, коли інші люди, котрі не знають Бога, не мають часу для власної душі, для своїх сімей, ми за заповіддю Христа відпочиваємо, маючи змогу приділити час для розвитку стосунків!
Є закон трикутника: що ближчі сторони до його вершини, то ближчі вони одна до одної. Також є духовний закон трикутника: що ближче подружжя до Господа, то тісніше єднання та спілкування в їхній сім’ї. Субота –  це відведений Богом час, коли Він «форматує» наші цінності й орієнтири, що могли збитися протягом шести днів праці. Це схоже на те, як батько (а за його відсутності матір), збираючи сім’ю, зосереджує увагу дітей на вічних цінностях, які не може знищити інфляція, не здатні викрасти злодії.
Коли Бог запрошує нас пам’ятати день суботній, Він бажає, щоб ми не забули про Нього Самого. Субота – нагадування про наше походження та небесне коріння. Це згадка про Автора суботи – Господа та Творця. Перед тим як Він виконає певну роботу через нас у цьому світі, Він хоче дещо зробити в нас самих.
Чи скористаємося ми цим дарунком Христа? Вибір за нами. Подарунок лежить готовий для кожного: прийдіть і вірою візьміть! Він ваш!
Тема     3
ДЕНЬ  відНОВЛЕННЯ  ДУШЕВНОЇ  РІВНОВАГИ
Століття, у якому ми живемо, я б назвав «як швидко»: як швидко заробити багато грошей, як швидко схуднути, вийти заміж, миттєво зцілитися від хвороби; популярне нині і швидке харчування (фастфуд)… Усе швидко…
Нещодавно я прочитав притчу про те, як один папуас лежав під пальмою, а до нього підійшов турист із Європи і з подивом запитав:
– Чому ти лежиш і нічого не робиш?
– А що?
– Поліз би на пальму, нарвав би багато кокосів.
– Навіщо багато, якщо мені одного-двох достатньо?
– То продав би решту…
– І що з того?
– Ну, продаси й на ці гроші наймеш працівників. Вони збиратимуть для тебе кокоси з пальм, ти їх знову продаси – ще більше грошей матимеш, так розбагатієш.
– І що це мені дасть?
– Невже ти не розумієш: нічого не робитимеш,  насолоджуватимешся життям.
– А зараз я що роблю?
Шалений темп життя
Що насамперед визначає темп нашого життя? Близьке оточення й культура? Однак виявляється, що на наші рішення впливають не так цінності, котрі панують у нашому суспільстві, як пріоритети, які ми вважаємо своїми.
Ідеалом успішної людини в суспільстві проголошується той, хто є «відмінником» у кар’єрі, і вдома, і в спорті, і в громадській діяльності. Чи можливо це, якщо в добі лише 24 години? Чи може сучасна людина, що живе в такому шаленому темпі, почуватися щасливою? Важко уявити, що в несамовитій гонитві за примарним щастям у людини є можливість насолоджуватися життям. Успішна кар’єра вимагатиме від вас понаднормових зусиль і годин, роботи у вихідні дні, постійного самовдосконалення. Може, і ваші робочі столи обвішані стікерами, книги рясніють позначками, а телефон розривається від звукових нагадувань. Ми вже не надіємося на власну пам’ять, а втрату робочого щоденника можна порівняти з катастрофою, тому що обсяг інформації, який міститься в ньому, людський мозок утримати просто не спроможний. Встигнути більше за інших, виділитися серед інших, зробити кращу презентацію, надати кращий звіт…
Напевно, є люди, яким темп життя сучасного суспільства приносить радість. Особливо в молодості, коли енергія б’є фонтаном, перспективи мотивують і надихають, а організм легко прощає недосипання. Однак згодом шалений ритм існування призводить до стресів і неврозів. «А як інакше? – скажете ви. – Якщо напружено не працювати, результати будуть низькими, а отже, зарплатня в кінці місяця зовсім не порадує». А висока зарплата – це можливість отримати блага, знову ж таки культивовані сучасним суспільством: дорогі квартири в центрі міста (це плата за вищу загазованість повітря), престижні автомобілі (ремонт котрих обходиться вп’ятеро дорожче), домашній кінотеатр, обов’язково новомодний гардероб, виключно закордонний відпочинок. Усе це буде недосяжне, якщо щодня не поспішати, не бігти чи не обганяти  інших.
А коли жити? Бігти, бігти, швидше, вище, далі…  А жити нíколи.
Стрес і нервові розлади
Протягом століть вважали, що дозвілля – привілей тих, хто перебуває на вершині соціальної драбини. Багаті люди можуть дозволити собі багато відпочивати й багато їсти. Бідняки голодують і трудяться. Нині все змінилося. Попкорн, тривале сидіння біля телевізора – усе це радості незаможного населення. Передова людина зосереджена, серйозна, вона не вживатиме зайвих калорій і не втратить жодної хвилини. У будь-якому книжковому магазині на полицях стоять десятки книг із тайм-менеджменту. У кожній з них доступно написано, як максимально використати час, як наздогнати, не втратити жодної секунди життя. У лексикон сучасної змученої людини стрімко увірвалося досі невідоме слово «стрес». Що це? Часом його плутають із несприятливими обставинами. Проте складні життєві ситуації – це стресори, а стрес – це наша реакція на них. Як захистити себе від цього?
Психолог Хані Ланкастер-Джеймс заявила: «Запитання, яке ми повинні поставити собі: чим усе це закінчиться? Є реальна небезпека нервового зриву, що загрожує людям, які не в змозі зупинитися, щоб усвідомити, що в них достатньо часу, аби все встигнути… Сімейні стосунки та цінності будуть у небезпеці, якщо ми не проводитимемо достатньо часу з нашими коханими. Якщо ми не навчимося ефективно організовувати час, ми піддамо серйозному ризику наше здоров’я». Тоді до нервового зриву – один крок.
Та найбільшою проблемою є те, що шалений ритм нашого життя – це те, чим ми пишаємося, оскільки більше величатися, мабуть, і нічим. Успішна людина постійно кудись біжить, дорогою даючи інтерв’ю редактору якогось глянцевого журналу: «Соромлюся зізнатися, у мене навіть немає часу, щоб поспілкуватися із сім’єю». Не вірте, що соромиться, адже це неправда. Вона хизується цим. Коли чогось соромляться, цього зазвичай не говорять репортерам видань.
Сповільнення ритму життя
Як же сповільнити до розумного темп власного життя? Ось кілька важливих порад.
Відмовтеся від багатозадачності. Максимальна зайнятість має мало спільного з продуктивністю, а здатність одночасно вирішувати кілька завдань на роботі, паралельно плануючи відпустку для сім’ї й вибираючи новий холодильник для батьків, на практиці рідко сприяє бажаному результату. За дрібними справами ми намагаємося сховатися від досягнення справді важливих цілей, на які й потрібно витрачати сили та час. Нам украй необхідно знайти баланс між неробством і роботою. Замисліться, зупиніться і виберіть темп життя, який підходить особисто вам. Ми живемо в такому ритмі, який самі вибираємо. Чому одні люди все встигають, а інші ні? Причина криється не лише в правильній організації часу, а й у його наповненості. Треба навчитися відсікати із життя другорядне.
Влаштовуйте сімейні обіди із задоволенням. Спільний сімейний обід – це не просто прийом їжі,  а й тепле спілкування. Необхідно отримувати задоволення від того, що ви робите: чи то робота, дружні чи сімейні стосунки, їжа або походи по магазинах. Розміреність, яка дозволяє прислухатися до себе та своїх почуттів, зробить життя глибшим та більш повноцінним. Розміреність – це не млявість, а виважений темп, який дає змогу смакувати кожну мить життя, а не просто підраховувати хвилини. Ми зберігаємо в пам’яті емоції, і саме це приносить насолоду, а не кількість зробленого.
Висипляйтеся. Недостатня кількість часу на сон через щільний графік і багато справ – не привід для гордості. Особливо якщо через недосипання ви не можете сконцентруватися, упускаєте важливі деталі, унаслідок чого страждає якість роботи.
Мінімізуйте час спілкування в соціальних мережах та Інтернеті. Електронні форми спілкування передбачають швидкий обмін повідомленнями. Проте глибина стосунків – коли можна зазирнути в очі, відчути душевне тепло розмови – можлива лише під час реальної зустрічі. Звичайно, особиста зустріч займе більше часу та вимагає емоційних сил, проте вона буде більш насиченою за змістом, ніж квапливий обмін коментарями під фотографіями.
Спілкуйтеся з дітьми. Щоб розвивати дітей, деякі батьки записують їх на безліч гуртків та секцій. Звичайно, це краще, ніж дитина тинятиметься вулицею без нагляду. Однак найкраще рішення – присвятити час дитині. Граючись із дитиною і просто спостерігаючи за нею, ви, наприклад, з’ясуєте, що фотокурси їй справді цікаві, тоді як заняття скрипкою не приносять ані радості, ані бажаного результату. Діти – це скарб, що даний нам на короткий час. Скористайтеся цим часом, доки діти з вами, бо потім пожалкуєте про назавжди втрачені хвилини.
Як священнослужитель, я не знаю жодного випадку, щоб у глибокій старості чи перед смертю людина жалкувала, що не заробила ще дві тисячі доларів. Проте багато літніх батьків шкодують, що через зайнятість залишили дітей напризволяще і це призвело до духовних і фізичних наслідків. Якщо у вас усе ще попереду або є маленькі діти, ви маєте змогу саме зараз дещо змінити у власному житті.
Не женіться за модою. Відмовтеся від рабовласниці на ім’я «мода». Вона змушує вас надмірно працювати, щоб купувати непотрібні речі, вартість яких часто продиктована лише «лейблом» (фірмовим знаком, ярликом на одязі). Адже заганяти себе ми починаємо тієї миті, коли прагнемо відповідати уявленням світу про успішність, підміняючи власні мрії та бажання гарною картинкою із журналу, телевізора або чужого блогу. Сповільнення темпу дає змогу розставити пріоритети й зрозуміти, чого хочете саме ви, а також чого бажає від вас Господь.
Час для відпочинку. Проблема в тому, що заміна нормальної людини на так звану «людину функціональну» справді відбулася. А коли довго проводиться відбір людей за одними ознаками, атрофуються інші. Це закон селекції. Тому, щоб не регресувати в однобокому розвитку, нам потрібно мати якесь хобі – це важлива частина життя будь-якої людини, котра себе поважає. По-перше, тому що це задоволення. По-друге, це можливість усамітнитися і, не поспішаючи, осмислити те, що відбувається в житті. Відповіді на найскладніші запитання прийдуть саме під час таких ось зупинок. Проте відпочинок – це не просто перестати фізично працювати. Украй необхідно, щоб заспокоїлися думки та розум. Це відпочинок для душі…
Психологи стверджують, що при нашому шаленому темпі життя дуже важливо мати один день на тиждень, щоб зупинитися та перезавантажити розум. Нещодавно дослідження, проведене японськими спеціалістами, відкрило дивовижні факти: виявляється, найкраще та найякісніше працюють ті фахівці, котрі приділяють час відпочинку. На це зважають солідні корпорації, які облаштовують басейни, акваріуми, кімнати відпочинку, де працівник має змогу відновити сили під час обідньої перерви, щоб ефективно продовжити працю.
Найбільший подарунок, який батьки можуть зробити дітям, – прищепити вміння мудро використовувати час. Проте мудрість у розподілі часу розцінюється сьогодні як щоденна праця протягом 18 годин і майже без вихідних. Цей спосіб життя настільки далекий від мудрого, як небо від землі. Адже внаслідок виснаження нервової системи людина стає хронічно стомленою, роздратованою, втрачає радість і сенс життя. Якщо першість у ХХ столітті утримували серцево-судинні хвороби, то, за прогнозами, у ХХI столітті їх витіснять психічні захворювання.
Боже розв’язання проблеми виснаження
Наш Творець знав про хронічну втому та виснаження тисячі років тому, коли наша Земля була створена. Бог знав про те, що життя вимагатиме від нас особливої концентрації та надзвичайних зусиль. Біблія повідомляє, що всемогутній Бог, Котрий, як свідчить Ісая, «не змучується і не знемагає» (40:28), після шести творчих днів закінчив працю та спочив сьомого дня. Тут вжито два давньоєврейських дієслова: кала́г, що означає «завершити, закінчити», і шава́т – «припиняти, зупиняти; спочивати, святити» (суботу).  У четвертій заповіді ще вжито слово ну́ах – «відпочивати, зупинятися, замовкати, робити спокійним». Уперше це слово вживається, коли ковчег зупинився після потопу на горах Араратських (Бут. 8:4). Бог дав суботу як засіб від жаги до матеріального, як зупинку і можливість отримання душевного спокою. Заповідь не акцентує лише на простому фізичному відпочинку чи сні, хоч, звичайно, якщо людина намірилася нічого не робити, її ніхто й ніщо не  зупинить!
Святилище в часі
Не секрет, що не можна назвати спокоєм стан, коли тіло відпочиває, а думки вирують. Суботу дано в раю, де ані Бог (Ісаї 40:28), ані Адам (Бут. 3:17-19) фізично не стомилися. Утома від праці – наслідок гріхопадіння. Однак там вони мали шабба́т шабба́тон – спокій суботи (Вих. 31:15; 35:2; Левит 23:3). Бог дав цю зупинку як святилище в часі, щоб людина могла звернути свій погляд із земного на небесне й почерпнути небесну силу для продовження боротьби. Тому субота – це насамперед не антропометричний, а теоцентричний спокій, зосереджений на спогляданні Бога, тобто спокій, зосереджений на Богові як Творцеві. Субота передбачає усебічний (як фізичний (Вих. 23:12), душевний, так і духовний) спокій у Богові.
Христос усіх запрошує: «Прийдіть до Мене, усі струджені та обтяжені, і Я вас заспокою! Візьміть на себе ярмо Моє, і навчіться від Мене, бо Я тихий і серцем покірливий, і знайдете спокій душам своїм» (Матв. 11:28, 29).  Ісус чекає запрошення до вашого дому щодня, а Сам запрошує вас у Свій дім щосуботи для отримання спокою та душевної рівноваги.
Дивовижним є те, що Божі Заповіді не лише допомагають досягнути вічності, але й дозволяють стати щасливими, спокійними та врівноваженими вже на Землі.
Німецький поет Фрідріх Шиллер написав:
Когда явился ты на Божий свет,
Ты плакал, но другие ликовали.
Живи же так, чтоб, уходя из мира,
Другие плакали, а ты спокоен был.
Тема     4
БЛАГОСЛОВЕННИЙ  БОГОМ ДЕНЬ
Нині люди панічно бояться наведеного кимось прокляття. Цим користуються ті, хто побудував на цьому багатомільйонний бізнес. Вони за помірну, а часто й непомірну плату готові відвести прокляття, а іншим за таку саму суму навести на когось прокляття. Та винні в цьому не лише так звані професійні ворожки, а й прості люди. Заздрість не дає багатьом спати, коли хтось успішніший, ніж вони. Псалмист Давид пише: «Вони тільки й гадають, як би мене з висоти зіпхнути; вони люблять бре́хні. Устами своїми благословляють, а в серці проклинають» (Псал. 62:5).
Тому, якщо їм не вдається стати успішнішими, вони намагаються зробити так, щоб іншим стало гірше, ніж їм. Напевно, усі люди на Землі були би прокляті, якби Бог керувався у Своїх діях словами людських проклять. Псалмист Давид благає: «Допоможи мені, Господи, Боже мій… Вони проклинають, а Ти благослови» (Псал. 109:26, 28).
Трагедія багатьох людей, які називають себе християнами, полягає в тому, що вони не знають Божого ставлення до благословення та прокляття. А ви маєте про це знати.
Благословення та прокляття в Біблії
Що ж Господь через Біблію говорить про прокляття? «Як літають птахи та горобці, так на нікого не спаде бездумне прокляття» (Прип. 26:2). Ужита фраза кілела́т хінна́м означає «надаремне, безпричинне, незаслужене прокляття». Інакше кажучи, якщо прокляття людини несправедливе, воно не має вас торкнутися. Проте є ще одна умова, аби прокляття не торкнулося вас та вашої родини. Необхідно заручитися та бути під охороною Божого благословення. У відомому тексті Числ. 6:24 написано: «Нехай благословить тебе Господь і збереже тебе!»
Переважну більшість Божих благословень дано за певної умови. Поговоримо про одну з найголовніших умов отримання небесного благословення.
Деякі люди своїм життям ніби кричать усьому світові: «Нам не потрібні Божі благословення!» Існує й інша категорія, що бажає благословення, проте є серйозна перешкода. Такі люди або не знають, або ігнорують біблійний факт, що благословення даються за певних умов. Про це, наприклад, написано в Посланні до євреїв, коли йдеться про сина Ісака – Ісава: «Бо ж  знайте, що й тоді, як забажав був успадкувати благословення, – був відкинений, бо не знайшов можливості покаятися, хоч слізно його шукав» (Євр. 12:17). Він бажав благословень, але не виконав певної умови. Буквально фразу оригіналу метано́яс ґар то́пон ух хе́урен можна перекласти «не знайшов місця для покаяння». Виявляється, Бог прагне і чекає можливості, щоб нас благословити, але є перешкода – від- сутність покаяння з боку людини і небажання змінити спосіб життя, що призводить до позбавлення благословення чи навіть до прокляття. Святе Письмо говорить про закон причини та наслідку: «Як полюбив прокляття, – воно й прийде на нього; не захотів благословення – воно й відійде від нього» (Псал.  109:17).
Що таке благословення?
Щоб отримати благословення Неба, слід дізнатися: що ж означає Боже благословення згідно зі Святим Письмом?
Якщо благословення в Біблії стосується певної дії чи справи, то це виявлення загального схвалення. Якщо ж ідеться про благословенну річ чи землю, то це прояв прихильності й ознака Божого провидіння. Коли благословення стосується людини – це ознака Божої любові, благовоління, часто підтримки та запевнення в Його охороні.
Насамперед слово бара́х – «благословення» –пов’язане з молитвою та поклонінням, бо бере́х – це «коліно». Наприклад, бара́х ужито в 1 Цар. 8:55, коли Соломон став на коліна в молитві під час посвячення храму. Або також: «Прийдіть, поклонимося і припадемо, і схилимо коліна (барах) перед лицем Господа, Творця нашого» (Псал. 95:6). Благословляти – це ще й славити, вихваляти, прославляти (Суд. 5:2, 9; Неем. 9:5), вітати словами (1 Сам. 13:10; 25:14), дякувати за якесь благодіяння (2 Сам. 8:10).
Слово «благословення» в Біблії – це не абстрактне поняття, а реальне благословення. Спільнокореневим словом до бара́х є іменник браха́, що означає «подарунок, дар» іншій людині. Ці два слова вживаються в історії про благословення Ісаком своїх дітей. Ісав крізь сльози запитує: «Невже, батьку мій, одне у тебе благословення (браха́)? Благослови (бара́х) й мене» (Бут. 27:38). Дослівний переклад цього вірша такий: «І сказав Ісав своєму батькові: “Невже у тебе, батьку мій, один дарунок? Схили коліна і піднеси дар також і для мене...”» Благословення для Якова були реальними у вигляді рясних дощів, щедрого врожаю землі та панування над народами. Псалмист так само пов’язує благословення з урожаєм: «Земля дала урожай свій, Бог благословив (барах) нас, Бог наш» (Псал. 67:7).
Навіть коли йдеться про принесення святих десятин, Бог стверджує: «Чи не відкрию Я для вас отворів небесних, і не виллю на вас благословення (браха) до повноти?» (Мал. 3:10). У Новому Завіті, коли Христос благословив хліб, він примножується для чотирьох та п’яти тисяч осіб (див. Марка 8:6, 7).
Благословення, відкинуте християнами
Та Бог ще в раю дав благословення, яке забуте християнами.
На початку Бог благословляє першу пару на володарювання над землею, а згодом дарує інше благословення: «І звершив Бог під сьомий день справи Свої, котрі Він чинив, і спочив сьомого дня від усіх справ Своїх, котрі вчинив. І благословив Бог сьомий день, і освятив його; бо цього дня спочив від усіх справ Його, котрі Бог чинив і творив» (Бут. 2:2, 3).
Як Божі діти, ми можемо бути благословенні Господом щодня, але Біблія стверджує, що саме в суботній день Бог уклав особливі благословення. Це благословення Отця, Сина та Святого Духа, оскільки в Бут. 2:2, 3 тричі вжито знайоме нам уже слово Елогі̀м (слово Бог у множині), що уособлює Трійцю. Тому людина, яка святить суботу, отримує від Христа подвійні благословення!
Трикратне видиме благословення суботи
Як найкраще закарбувати ідею про переваги Божого благословення у свідомості людини? На жаль, шлях до серця недосконалої людини часто лежить через шлунок. Бог зважав на це, тому, бажаючи достукатися до свідомості вчорашніх рабів, Він «матеріалізував» благословення суботи. Про це нам розповідає розділ 16 книги Вихід: «А шостого дня зібрали хліба удвічі, по два гомери на кожного; і прийшли всі старшини громади, і доповіли Мойсеєві. І він сказав їм: Ось що повідав Господь: Завтра спокій, свята субота Господня; що треба спекти, – спечіть, і що треба зварити, – зваріть сьогодні, а що залишиться, відкладіть і збережіть до ранку.  І відклали вони до ранку, як звелів їм Мойсей, і воно не зіпсувалося, і черви́ в ньому не було. І сказав Мойсей: Їжте його сьогодні; бо сьогодні субота Господня; сьогодні не знайдете його на полі. Шість днів збирайте його; а сьомого дня – субота; не буде його цього дня»  (Вих. 16:22-26).
Бог відокремив суботу як благословенний день трьома видимими способами: (1) подвійна порція манни у п’ятницю для завчасного її приготування на су- боту; (2) якщо у звичайний день залишена манна псувалася, то в суботу зберігалася в кожному домі (а це близько трьох мільйонів людей); (3) у суботу Господь не давав манни Ізраїлеві. Навіть ті, хто вперто вийшов у суботу в поле, радіючи відсутності конкуренції, не знайшли її.
На підставі наведеного вище тексту відкриваються три ознаки того, у чому було благословення суботи:  (1) у тому, щоб завчасно готуватися до прийняття суботніх благословень; (2) в уникненні духовного зіпсуття; (3) в утриманні від буденного.
Благословення зупинки
Субота – це заклик Христа до нашого покоління, яке з великою швидкістю рухається по життю. Чимало людей утратило душевний спокій та психічну рівновагу. У Бога є Свій рецепт: «На дорогах спиніться та гляньте, і спитайте про давні стежки, де то добра дорога, то нею ідіть, і знайдете мир для своєї душі!» (Єрем. 6:16). Ужите дієслово ама́д означає «стояти, зупинятися, залишатися; установлювати, відновлювати». Хіба людина не прагне цього понад усе: отримати непорушний душевний мир та глибокий спокій, що не захитається від буревію обставин? Субота є Божим засобом та інструментом, що допоможе вам у цьому.
Світ пропонує обмежене благословення у вигляді матеріальних благ в обмін на час життя, а Бог пропонує Свої всебічні благословення, отримання яких залежить від нашого вибору на користь біблійної істини: «Так що хто буде на землі благословенний, буде благословенний Богом правди» (Ісаї 65:16). Може, у когось закралася думка: «Я буду благословенний незалежно від послуху Божій волі. Люди ж якось живуть…»? Ось слово Господнє: «Хай не буде поміж вами чоловіка чи жінки… котрий, зачувши слова прокляття цього, нахвалявся б (ужито слово барах у значенні благословляв би себе) у серці своєму, кажучи: “Я буду щасливим, незважаючи на те, що буду ходити за сваволею серця свого”, і пропаде таким чином ситий з голодним» (П. Зак. 29:17-19). Давид промовив: «Тож почни благословляти дім слуги Твого, щоб він був вічно перед Тобою. Бо якщо Ти, Господи, благословиш, то буде він благословенний навіки»  (1 Хронік 17:27).
Скасувати Христове благословення?
Благословення Христа є і даром, і словом, оскільки новозавітний термін еулоґе́о походить від грецького  еу – «благо, добро» і ло́ґос – «слово». Благословення – це благе слово Отця до Своїх дітей, і нам потрібно приділяти певний час щодня, а також суботню добу, щоб почути добрі слова, які Бог бажає промовити до нас, призначаючи особливу зустріч саме цього дня. Він хоче відкрити наші очі на небесне та земне. У Святому Письмі написано: «Відкрий очі мої, аби побачити чудеса закону Твого» (Псал. 119:18).
Якщо Бог благословляє, чи може пастор, священник чи єпископ скасувати Його благословення? У Святому Письмі пророк Валаам, благословляючи ізраїльський народ, говорить: «Оце Бог благословив, і того не можу змінити!» (Числ. 23:20). Чи зауважили ви, що навіть Божий пророк не має повноважень змінювати Божі постанови, а лише виконувати їх?
Виявляється, не лише Бог нас, а й ми можемо благословляти Господа! У який спосіб? Псалмист говорить: «Так я буду в житті своїм благословляти Тебе» (Псал. 63:5). Ми мріємо про благословення для себе та власних сімей. Проте сподівання та бажання не здійсняться, як у Ісава, якщо ми не станемо на бік Бога, щоб Він зміг нас благословити: «Блаженний муж, що боїться Господа і вельми радіє у заповідях Його. Міцним буде на землі насіння його; рід праведних благословиться»  (Псал. 112:1, 2).
Усебічне благословення Отця
Нам потрібен один день не лише для фізичного відпочинку, а й для справ, що не пов’язані з нашим буденним життям. Слід думати про те, що не можна знищити та вкрасти. Тому Бог закликає нас словами Своїх вірних пророків: «Вгамуйтесь та пізнайте, що Бог Я» (Псал. 46:11). Навіть у раю субота була необхідна для людини. Вона потребувала зупинки, коли могла глибше розмірковувати про Божі діла та про Його силу й доброту. Суботу дано, щоб не забути, Хто є нашим Творцем! Наскільки більше сьогодні грішна людина потребує суботніх благословень!
Не забудьте, про що йшлося в попередніх розділах: благословення суботи всебічні, оскільки вони охоплюють усі три сфери: відпочинок для тіла (припинення фізичної праці), мир для душі (відновлення психічної рівноваги та розумових сил) і зростання для духа (через занурення в молитву, Боже Слово; і це нагода для переосмислення життя).
Христос стверджував, що «благословенні Отця Мого візьмуть у спадщину Царство» (Матв. 25:34). Ця спадщина приготована Христом для всіх, кого Він благословив. Вона для тих, хто свідомо стане на той бік, де Божі благословення. Не шукайте благословень Бога там, де їх немає. Послухайте Божі слова, звернені до вашого серця: «У свідки перед вами я прикликаю нині небо і землю: життя і смерть запропонував я тобі, благословення і прокляття. Вибери життя, щоб жив ти і потомство твоє. Щоб ти міг любити Господа, Бога твого, підкорявся голосові Його і прихилявся до Нього; бо в цьому життя твоє і тривалість днів твоїх, щоб жити тобі на цій землі» (П. Зак. 30:19, 20).
Я щиро вірю, що ваш вибір принесе благословення вам особисто та вашим дітям.
Тема     5
БОЖИЙ  ІНСТРУМЕНТ  ОСВЯЧЕННЯ
В Інтернеті можна знайти чимало відеороликів, які демонструють передчасну радість спортсмена, коли йому здалося, що він перетнув фінішну смугу. Ці спортсмени передчасно повірили в перемогу: велосипедист, що впав, піднімаючи руки; гонщик на мотоциклі, котрому здалося, що це останнє коло; бігун, якого обігнав суперник під час його завчасного тріумфу, ставши справжнім переможцем. Подібне сталося і з футбольними воротарями, котрі піднімали руки вгору, відбивши останнє пенальті. Однак м’яч, повільно закрутившись, підступно перетинав білу лінію й потрапляв у ворота. Вони занадто рано почали святкувати перемогу.
Подібне може статися й у житті християнина. Так, Христос простив, виправдав і стер минуле тих, хто пізнав Його і прийняв як свого Господа і Спасителя. Однак, прокинувшись уранці після дня хрещення,  щирий християнин зауважить, що, як висловився Марк Твен, «чутки про мою смерть дуже перебільшені». Старі гріховні звички час від часу піднімають свою потворну голову. У святому Євангелії міститься ще одне поняття, що позначає спасіння, – це освячення, яке не є процесом одного дня. Освячення – це постійна боротьба з гріхом до його цілковитого витіснення Святим Духом з нашої душі. Для того щоб ми переможно йшли шляхом освячення, Бог використовує різні засоби й інструменти, що дають змогу нам уподібнитися  до Нього.
Від часу гріхопадіння людство, занурюючись у  беззаконня та розбещення, ставало дедалі менше  схожим на свого Творця. Тому Бог у Христі бажає скерувати цей процес у зворотному напрямку. Це й називається освяченням. Апостол Петро цитує старозавітну книгу Левит та слова Самого Господа: «Бо написано: Будьте святі, Я-бо святий!» (1 Петра 1:16; див. Левит 20:8; 22:9, 16, 32; Єрем. 1:5; Єзек. 20:12;  37:28).
Джерело святості
Бог не лише Той, Хто закликає до святості, Він є Автором та Джерелом освячення. Згідно з Біблією, не святість веде до Господа, а Бог провадить до святості. Як це відбувається? Коли ми приймаємо в серце принципи та вчення святого Христа, святість народжується. Коли ми невпинно споглядаємо характер Христа, святість зростає й поглиблюється. Якщо ми вважаємо себе достатньо святими, святість помирає. Кажуть, що на воротах раю буде напис: «Тих, хто вважає себе безгрішними, просимо не турбувати».
Ми часто запитуємо про Божу волю щодо нас. Проте вона відома: «Бо воля Божа є освячення ваше» (1 Сол. 4:3). Святе місце порожнім не буває, як і порожнє місце – святим. Якщо людина не наповнюється святим, з’являється, згідно з притчею Ісуса, ворог людини та заповнює порожнечу нечистотою.
Запрошення до освячення – це не щось незначне, без чого християнин може обійтися. Апостол пише: «Прагніть мати мир з усіма, і святість, без котрої ніхто не побачить Господа» (Євр. 12:14). Як же її досягнути?
Біблійне поняття святості
Для цього слід з’ясувати біблійне значення слів «святість», «святий», «освячувати».
У Старому Завіті це слова када́ш, кадо́ш. Вони вживаються, коли йдеться, наприклад, про відділення Богом перворідних, а потім левитів та священників на служіння Богові. Коли народ відділяє коштовності, посуд та інші речі на храмове служіння, вони так само стають кадо́ш – відокремленими Господу для святого використання. Навіть місто Єрусалим, де стояли храм та святилище, були кадо́ш.
У Новому Завіті 239 разів уживається слово ха́ґіос –  «святий», «посвячений». Воно означає призначений для Господа або освячений, очищений спеціально для того, щоб служити Богу. Коли ха́ґіос вживається щодо Самого Бога, воно означає «єдиний», «унікальний». Тому й не дивно, що все, відділене для Нього, має бути таким самим, відображаючи бездоганність і наслідуючи Божу чистоту. Інші спільнокореневі слова – хаґіосю́не, хаґіасмо́с – відповідають слову «святість» та означають процес відділення від усякої нечистоти та гріха. Ще є дієслово хаґіа́дзо, що означає «святити» (вважаючи щось святим), «посвячувати» (тобто віддавати Богові на святе використання), «очищати», «омивати».
У Новому Завіті це слово вживається у двох значеннях: (1) посвячувати когось на служіння Богу; (2) виділяти, обирати щось зі звичайних речей, щоб використовувати для служіння Богу; освячувати щось. Наприклад, це можуть бути пророки, посвячені, щоб говорити Божі слова до людей, незалежно від того, подобається їм це чи ні (2 Петра 3:2). Апостол Павло написав: «І такими були деякі з-поміж вас; але обмилися, але освятилися, але виправдалися йменням Господа нашого Ісуса Христа» (1 Кор. 6:11).
Це освячення стає можливим за двох передумов.  «А Господь Саваот піднесеться на суді, і Бог святий явить святість Свою в правді» (Ісаї 5:16). Правда, що походить від Бога, згідно з Псал. 97, є підвалиною Божого престолу. Тому нам потрібно, не домислюючи та не керуючись власними здогадками, дозволити Богові відкрити правду про Себе. Недаремно Ісус молився напередодні Голгофи: «Освяти їх істиною Твоєю: Слово Твоє –  істина» (Івана 17:17). Істина ж складається не лише зі справедливості, вона має ще одну складову. Коли людина піклується лише про благочинність, то втрачає благочестя. Мати вигляд чи бути святим? Кажуть, що багатьох святих легше наслідувати, аніж жити з ними. Однак біблійне поняття освячення та святості – це моральні величини. Святість створює Бог любові. Святі –  це люди, які найсильніше любили Бога та ближніх. Апостол Павло пише: «…Щоб ми були святими й непорочними перед Ним у любові» (Ефес. 1:4). І трохи далі в цьому самому Посланні показує нерозривність правди й любові та закликає, «щоб ми були правдомовними в любові» (Ефес. 4:15).
День, призначений для освячення
Що може, згідно з Біблією, вважатися святим? Те, що визначили на нараді поважні, сановиті й титуловані релігійні особи? Святим, згідно зі Святим Письмом, є тільки те, що освятив Сам святий Бог. Чи зауважили ви: перше, що освятив Бог у Біблії, – це не святилище, не речі, а час.
Щодо суботи, то вже в раю наприкінці творчого тижня вживається дієслово «святити», яке згодом повторюється в четвертій заповіді (Бут. 2:3; Вих. 20:8, 11). Бог освятив цей день, тобто вклав у нього Свою святість. Мовою оригіналу слово када́ш, що перекладається як «освятив», означає «відділив для особливої, святої мети». «Пам’ятай день суботній, щоб святити (кадаш) його!» (Вих. 20:8). Господь освятив, щоб ми святили.  «І дотримуйтеся суботи, бо вона свята (кодеш) для вас!» (Вих. 31:14). Коде́ш буквально означає «святиня» або «священна».
Бог освятив – буквально відрізав, відокремив – один день для спілкування з людиною. Господь окреслив межі особливого святого дня – із заходу і до заходу сонця. Це чіткі часові рамки. Про це знали й цього дотримувалися сучасники Христа (читайте про це в Марка 1 та Луки 4).
Знак освячення:  субота як моральна одиниця
Те, що Господь освятив сьомий день, означає, що в ньому особливим чином присутній святий Бог. «Як субота стосується освячення?» – запитає хтось. Безпосередньо. Субота представлена Богом як знак (ознака) освячення. У Біблії написано: «Дав їм заповіді Мої і оголосив їм Мою постанову, виконуючи котрі, чоловік живий був би через них. І дав їм також суботи Мої, щоб вони були ознакою поміж Мною та ними, щоб знали, що Я – Господь, Котрий освячує їх» (Єзек. 20:12). Хотів би звернути вашу увагу на три моменти в наведеному тексті: по-перше, це пряма мова Елогі̀ма, тобто Трійці –  Бога Отця, Бога Сина та Бога Святого Духа. По-друге, давньоєврейське слово от, перекладене як «ознака», означає «особливий знак», «вказівка на щось». Цим словом названо веселку після потопу як знак милості Господа, а також обрізання як знак завіту. У наведеному вище тексті це знак, що вказує на Бога, Який освячує.  І також тут ужито знайоме нам дієслово када́ш – «святити», те саме слово, що двічі використано в четвертій заповіді Закону Божого. Виявляється, дана Богом субота – моральна одиниця, бо пов’язана зі святістю, а не просто з обрядовістю.
Святкувати чи святити?
Сьогодні чимало людей каже: «Я не святкую суботу». Проте в цій заповіді не сказано про святкування. Бог запрошує святити суботу. Яка різниця? Нашою мовою ці слова звучать майже однаково. Проте в мові оригіналу тут вжито знайоме нам слово када́ш, що означає «святити, освятити, свято берегти», а дієслово «святкувати» передається іншим словом – хаґа́ґ (Зах. 14:18, 19) чи мое́д (Левит 23:3). Тому субота – не вихідний, коли людина може просто піти на пляж, до кафе чи полежати та відіспатися вдома, а день поклоніння Творцеві в Його Домі молитви.
Бог із болем говорить про давній Божий народ:  «І зневажили (база́ – “зневажати”, “принижувати”) Мої святощі (коде́ш) і опоганили (халя́ль – “осквернити”, “занечистити”, “бути в загальному вжитку”) Мої суботи» (Єзек. 22:8). Про обов’язок священників Господь сказав: «Священники її порушують закон Мій і зневажають святині (коде́ш) Мої, не відділяють святого (коде́ш) від несвятого, і не показують різниці між чистим і нечистим, і від субот Моїх вони заплющили очі свої, і Я зганьблений (халя́ль – “осквернити”, “занечистити”, “бути в загальному вжитку”) у них»  (Єзек. 22:26).
Чи хочете ви духовно зростати? Перегляньте ставлення до суботи, бо це не лише четверта з Десяти незмінних Божих Заповідей, а й могутній Божий інструмент для досягнення святості. Це можливість зупинитися посеред клопотів життя й наблизитися до Бога, Котрий готовий ділитися Своєю святістю.
Найбільше Господь мріє про освячення нашого серця. Давньоєврейське слово лєв – «серце» – означає внутрішню сутність людини: розум, волю, думки, бажання, емоції. У Бога є мрія, яку Він бажає здійснити у вашій душі: «І освячу велике ймення Моє, позбавлене слави у народів, поміж котрих ви позбавили слави його, і спізнають народи, що Я – Господь, говорить Господь Бог, коли явлю на вас святість Мою перед очима їхніми» (Єзек. 36:23). Ціль Бога – святитися у вас! Святіть суботу, і нехай святиться Ім’я Боже у вашій душі та сяє, як світло маяка, у вашому житті! Бог чекає на зміни в наших душах. У кожного святого є минуле, і в кожного грішника є майбутнє. Нехай наше майбутнє освячує Той, чиє Ім’я Святий, і Той, Хто живе вічно.
Тема     6
ДЕНЬ,  ЩО ПРИНОСИТЬ ВІДРАДУ
Чи відчували ви коли-небудь надзвичайну радість? Із чим це було пов’язано? Ми живемо в епоху всього штучного: квіти, що не пахнуть; овочі, позбавлені смаку. Це поширилося й на інші сфери. Стосунки та дружба здебільшого стали штучними: у друзях у соцмережах можуть бути сотні, а насправді – одиниці. Люди часто намагаються викликати радість штучно: за допомогою алкоголю чи наркотичних  речовин.
Такої кількості розважальних закладів, як сьогодні, напевно, не було ніколи в історії. Та чи стало наше покоління найрадіснішим та найщасливішим? Навряд чи. Безліч розважальних закладів, вживання збудливих напоїв можуть ввести нас в оману, змушуючи думати, що скрізь так весело. А насправді це явна ознака того, що в серцях людей порожнеча, котру вони бажають чимось заповнити. Усе життя людина перебуває в пошуках справжньої радості, та, на жаль, часто помирає ні з чим, бо не там шукає. «А чо́му радіти?» – запитає хтось. Усюди коїться таке, що радість вигнано назавжди з осель та із серця. Повірте, у Бога є що вам запропонувати. Серед відсутності зовнішніх причин для радості Господь має для вас особливий дарунок, що принесе відраду душі. Бог запитує: «Навіщо ви витрачаєте гроші на те, що не є хліб, і вашу працю на те, що не насичує? Слухайте мене уважно, і будете їсти те, що добре, і розкошуватиме ваша душа»  (Ісаї 55:2).
Скільки потрібно  для радості?
Чи думали ви колись: а скільки людині потрібно для радості? Здається, немає однозначної відповіді.  Уявіть, що ви заблукали в лісі й уже п’ять годин ходите по колу… Чого ви найбільше хочете? Мабуть, чоловіки думають про придбання нової марки автомобіля, а жінки про модну сукню та босоніжки. Ні? Великою радістю для нас у такі миті є бажання прийняти душ, з’їсти шматок хліба та загорнутися в теплу постіль. Отже, можна радіти склянці води та шматку хліба й бути вкрай незадоволеним двоповерховою віллою, бо заздрість з’їдає, що в сусіда є триповерхова. Тільки в екстремальних умовах ми починаємо усвідомлювати, як мало потрібно людині для щастя й радості. Тоді відкриваються наші очі й ми бачимо, що є справжньою необхідністю, а що –  забаганкою, без якої можна обійтися. Тому найбагатша та людина, чиї радості потребують найменше  грошей.
Що ж таке радість?
Радість, за визначенням Тлумачного словника Володимира Даля, – це почуття внутрішнього задоволення; веселість, насолода. Хоч протягом віків у християнство хотіли ввести елементи безкінечного суму, самобичування та суворості, ми повинні пам’ятати, що християнство – це релігія любові, радості й прощення. Бог говорить: «За те, що ти не служив Господові, Богові твоєму, з веселощами і радістю серця, при достаткові всього, будеш служити ворогові твоєму» (П. Зак. 28:47, 48). Фахівці вважають, що слово «радість» походить від давньогрецького ѐрамай – «люблю». У наше життя радість приходить тоді, коли нам є на що сподіватися і є кого любити. Ось чому ми стверджуємо, що релігія без радості –  лжерелігія.
Для позначення радості лише в Старому Завіті міститься більше десяти синонімів. Наприклад, ґіль, ґіла́, хедіна́, масо́с, аліцу́т, цаха́ль, рон, шама́х та інші. Виявляється, Біблія – це Книга радості, бо й наш Бог, Автор Святого Письма, – це Бог радості.
Найрадісніша Особа  в історії Землі
У псалмі 43 написано: «І тоді підійду я до жертовника Божого, до Бога радості і веселощів моїх» (Псал. 43:4). А яким ви уявляєте Христа? Чи можете ви уявити Його радісним? Ось дивовижні пророчі слова про нашого Господа Ісуса: «Тому помазав Тебе, Боже, Бог Твій єлеєм радості більше, аніж співучасників Твоїх» (Псал. 45:8). Виявляється, Христос був найрадіснішою Особою, яка будь-коли жила на Землі!
Що ближче ми підходимо до Бога й зливаємося з Ним, то більшу радість відчуваємо. Тихон Задонський писав: «Де Бог, там небо; де небо, там вічна радість». Не може не бути радості там, де є любов, тому що любов породжує радість. Християнин не може, маючи Отця на Небі, залишатися сумним!
Природа християнської радості
У Гал. 5, в описі плоду Святого Духа, що має бути в кожного християнина, радість слідує за любов’ю. Виявляється, радість – одна з найголовніших рис та ознак християнина. Це не просто дар, а й плід, який потрібно вирощувати.
Людина може відчувати тимчасове щастя, радісне хвилювання, бути в піднесеному настрої та веселитися, але все це лише прояв емоцій. Така радість зникає так само швидко, як і з’являється. Досить однієї неприємної звістки, недоброзичливого погляду колеги, різкого слова чоловіка або квитанції за газ, сума в якій виявилася більшою, ніж ви очікували, – і відчуття щастя відразу ж випаровується. Справжня радість має бути вища за матеріальні речі.
Радість, яка приходить від Господа, не залежить від обставин. Така радість – це не звичайне людське щастя, яке сьогодні є, а завтра зникає, це плід Святого Духа. Навпаки, що складніші обставини, то сильнішою вона стає. У важкі часи радість виявляється з особливою силою. Грецьке слово хара́ – «радість» – використано в Слові Божому 74 рази й походить від ха́ріс – «благодать». Отже, джерелом радості є Божа благодать, тому «завжди радійте!» (1 Сол. 5:16). Це радість небесного походження, неземної природи та якості. Це радість не від того, ЩО і СКІЛЬКИ ми маємо, а ХТО володіє нами і КИМ ми є. Адже найважливіше не те, чим ви володієте, а хто володіє вами, тобто кому ви належите.
Тільки Бог дає правдиву радість (Неем. 12:43). Без Нього тривалої радості немає!
Відмінність земної радості від небесної
Радість небесного походження саме тому є тривалою та глибокою, бо ґрунтується на інших принципах, аніж земна.
1. Різні джерела.
Важливо, щоб джерело радості було не в чомусь, а в Богові. Коли людина має радість і духовне задоволення від Бога, вона стає незалежною від усіх тих зовнішніх тимчасових радощів, що може дати світ. Ми раді, коли багаті, і не втрачаємо радості, коли бідні; ми веселі, коли все добре, і наш стан не змінюється, коли обставини стають гіршими.
Християнин отримує радість не від самого носіння хреста, а від того, що це сприяє його духовному зростанню. Ми в доброму гуморі, коли здорові, і намагаємося не втрачати надії під час хвороби. Ми радіємо, коли люди добре говорять про нас, і не впадаємо в зневіру, коли вони поширюють про нас погані чутки. «Серце знає горе душі своєї, і в радість його не втручається чужий» (Прип. 14:10). Біблійний пророк Авакум стверджує: «Коли б смоківниця не зацвіла, і не було би врожаю у виноградниках, обманило зайняття оливкою, а поле не вродило б їжі, позникала отара з кошари і не стало б в загонах худоби, то й тоді я Господом тішитись буду, радітиму Богом спасіння свого, бо Господь Бог – моя сила» (Авак. 3:17-19). Навіть серед безлічі проблем людина радітиме, що серед цієї темряви й безвиході є живий усемогутній Бог, до Якого можна звернутися по допомогу й у Котрого завжди є спасіння. Тож якщо хочете мати тимчасову радість, пов’язуйте її з тимчасовими речами, якщо ж вічну –  з вічними.
2. Справжня радість відрізняється своєю сутністю.
Радість – це брати чи дарувати? Найкращий спосіб добре почати день – прокинувшись, подумати, чи можу я хоча б одній людині принести сьогодні радість? Принцип бумеранга простий: людина може претендувати на стільки радості й щастя, скільки вона віддає іншим. Ми можемо радіти навіть у повсякденних справах. Ми не радіємо монотонній роботі, але радість наповнює серце, оскільки цю роботу ми виконуємо заради того, кого любимо. Тоді все змінюється! Тож додайте радості й любові навіть до рутинних клопотів! Звісно, радісно, коли у вас успіх і благополуччя, але справжня радість – це коли ми радіємо успіху та благополуччю інших людей.
3. Радість відрізняється і тривалістю.
«Завжди радійте» (1 Сол. 5:16), – закликає святий апостол. Виявляється, нам дарує радість не те, що нас оточує, а наше ставлення до навколишнього. Вона не є минущим захопленням, яке зникає під час випробувань (Марка 4:16), а духовно глибокою, що перебуває в серці постійно, оскільки ніщо не захитає воду, котра не має глибини.
Прояви радості
Лев Толстой писав: «Життя без радості минає без користі, поширюючи навколо себе тільки морок і смуток». Тому Бог має ще один дивовижний  подарунок.
Коли я два роки топтав чоботами казарму в лавах Радянської Армії, то, закреслюючи дати в календарику, терпляче чекав зустрічі з тими, хто мене любить і кого люблю я: батьками та коханою нареченою. У Бога є на Землі Своя наречена, за якою Він обіцяє незабаром повернутися, – це Церква. Доки вона ще на Землі й чекає зустрічі зі своїм Спасителем, Христос дарує особливий день радості. Сам Господь сказав: «Якщо… будеш звати суботу приємністю, днем Господнім святим та шанованим… то будеш мати радість у Господі, і Я піднесу тебе на верховини землі і дам споживати тобі спадщину Якова, батька твого: уста Господні промовили це» (Iсаї 58:13, 14). Цей текст суперечить думці багатьох християнських теологів та проповідників, адже вони називають суботу ярмом та старозавітним тягарем. Фарисеї зробили її тяжким ярмом, але Господь призначив її для відради. Бог говорить тим, хто бажає отримати спадок як Його діти: «Ти будеш називати суботу радістю».  Євр. оне́ґ буквально означає: будеш називати «відрадою, радістю, насолодою, веселощами». Що таке відрада? Це коли протягом тижня далеко не все радувало, але в суботу – день особливого спілкування з Господом – близька присутність Христа подарувала відраду, втіху та надію для душі. Добре починати цей день із псалма 92: «Псалом на суботній день. Добре прославляти Господа і співати Твоєму імені, Всевишній… Адже Ти мене, Господи, порадував Своїм творінням: я радітиму ділами Твоїми» (вірші 1, 2, 5). Субота – це день особливої радості та прославлення Бога, це день, коли, за словами псалмиста, ми можемо пригадувати творіння і Творця, що створив Землю і людей протягом творчого тижня. Проте це й час радіти тому, що Бог творить і сьогодні навколо нас і в нас самих.
Перешкоди для повноцінної радості
Однак справжній радості може перешкоджати гріховний спосіб життя. Ми можемо втратити її через вчинене беззаконня. Ось чому Давид у псалмі покаяння благає: «Поверни мені радість спасіння твого і зміцни мене Духом благородним» (Псал. 51:14). У давнину був звичай: після перемоги посилати з поля бою в місто посланця з радісною вісткою. Християнин не може впадати в безпросвітній сум, оскільки Євангеліє – це і є вістка радості про Христову перемогу над  гріхом.
Замість того щоб обурюватися та бурчати, діліться радістю з ближніми, бо розділена радість не зменшується, а стає більшою! Для того щоб приносити радість іншим, потрібно самому щодня отримувати її від Бога. Якщо ви не відчуваєте цієї радості в серці, то негайно можете здобути її! Христос є основою нашого миру та радості, а Святий Дух – це Дух радості! Іван Златоуст писав: «Євангельське вчення Христа – джерело, і хто п’є з нього, знаходить життя та відчуває невимовну радість». Жодна книга не приносить стільки радості, як Біблія, тому що це голос Отця до дитини. Через неї ми дізнаємося про той шлях, який веде до радості. Давид, що зазнав багато прикрощів у житті, промовляє: «Ти вкажеш мені дорогу життя: повнота радощів перед обличчям Твоїм, блаженство в правиці Твоїй повіки» (Псал. 16:11).
Сьогодні ми можемо відчувати справжню небесну радість, але повноту радості відчуємо лише під час Другого приходу Христа, коли назавжди будуть знищені горе, хвороби та смерть. Крізь віки лунає запевнення Спасителя: «Так! Ви тепер сумуєте, та побачу вас знову, і серце ваше радітиме, і ніхто радості вашої не відніме від вас!» (Івана 16:22). Прагніть туди, де цвіте юність без старості, життя без смерті, радість без скорботи, слава без гіркоти і де всяке благо – без найменшого зла.
Тема     7
БЛАГА  ЗАПОВІДЬ  У СЕРЦІ  ЗАКОНУ
Що є благом для людини, а що – злом? Хто це визначає? Суспільство? З кожним днем через вплив телебачення й Інтернету моральні цінності розмиваються, і з кожним поколінням духовні стандарти знижуються. Панують моральна анархія та вседозволеність. Те, що раніше суспільство вважало неприйнятним, нині перетворюється на норму. Чи багато людей під тиском матеріалізму готові були б підтримати думку німецького драматурга Г. Лессінга: «Найменше благо людини –  це багатство, а найбільше – мудрість»?
Хто визначить: що добро, а що зло?
Якщо мій розум стане для мене найвищим мірилом правди, то чи варто дивуватися, що можна все, коли це мені вигідно і приносить насолоду? Біблія говорить, що ми далеко не завжди спроможні розрізнити, що добро, а що зло, оскільки зло нерідко ховається під блискучою етикеткою: «Буває, дорога людині здається прямою, та кінець її – стежка до смерті» (Прип. 14:12). Людина через обмеженість свого розуму і власну недосконалість далеко не завжди може правильно оцінити, що відбувається з нею. Інколи те, що здається очевидним злом, згодом може виявитися великим благом. Поетеса Любов Козир  написала:
Желанья человека – его священный храм.
Мы топчемся порой на расстоянье шага…
Но в жизни есть мечты, что, вопреки мольбам,
Не сбудутся… Для нашего же блага.
Як ви вважаєте, де краще жити: там, де діють закони, чи там, де панує беззаконня? Чи є цивілізована країна, де б не було законів? Певен, що ні! Просто в деяких країнах наявні закони не діють. Закон цементує суспільство, адже справжня свобода громадян полягає у виконанні законів, що сприяють їхній безпеці та  щастю.
Універсальний Закон моралі
Однак є Закон вищого порядку, що не залежить від країни, у якій ви живете, від мови, нації чи раси. Це моральний Закон. Сьогодні багато хто порушує питання відродження моральних цінностей нації. Так, це можливо, але не через зміну владних структур, а завдяки відродженню моральних цінностей у кожній сім’ї. Хто напише ці універсальні заповіді для особистого та сімейного добробуту? Річ у тому, що вони вже існують тисячі років. Вони є фундаментом конституцій усіх цивілізованих держав, незалежно від того, визнають вони це чи ні. Той, Хто створив нас, не залишив людство без мудрого та простого керівництва. Бог дав людям Закон моралі, який є захисною огорожею нашого щастя. Богу знадобилося лише 240 слів, щоб охопити найважливіші сфери морального життя людини.
Теоретичне погодження
Якби ви провели опитування серед християн на тему «Як ви ставитеся до дотримання Божих Заповідей», то переважна більшість щиро б стверджувала, що вони тільки «за»! Чому ж тоді в державах, де переважає християнство, переповнені тюрми, функціонують поліція та слідчі органи? Чому процвітають фірми з продажу сигналізацій і кодових замків? Чому під час слідчих дій змушені використовувати детектор брехні? Напевно, чимало з тих, хто вважає себе християнином, припускає, що в Десяти Заповідях є винятки. Наприклад, злодієві хотілося б вилучити восьму заповідь, убивці – шосту, а перелюбникові та розпусникові – сьому. Та хіба внаслідок того, що сімейна зрада для багатьох стала нормою, заповідь «Не чини перелюбу!» скасована? Невже пограбування анулюють дієвість заповіді «Не кради!»? Християни, що шанують Бога та Біблію, не зможуть відповісти ствердно. Навіть якщо людина чесна перед Богом у дотриманні Його силою та благодаттю дев’яти заповідей, однак порушує одну, на неї чекає загибель. Бог запрошує: «Нехай залишить нечестивий шлях свій і беззаконний – задуми свої, і нехай навернеться до Господа, і Він помилує його, і до Бога нашого, бо Він надто милостивий» (Ісаї 55:7).
Легалізоване беззаконня
Виникає парадокс: якщо християнин дотримується дев’яти заповідей, наприклад, не поклоняється ідолам, шанує батьків, не краде, не чинить перелюбу, – його називають відродженим благодаттю християнином. Якщо ж він бажає дотримуватися всіх Десяти Божих Заповідей, то ризикує потрапити під шквал критики більшості християн. Його назвуть легалістом, законником, людиною, що зрікається Христа та благодаті, і навішають інші ярлики.
Я говорю про четверту заповідь, що міститься в самому серці Десяти Заповідей, у якій ідеться не про спасіння ділами, а про утримання від діл. Це заповідь, у якій сказано не так про діла, як про стан серця й розуму. Вона починається словом: «Пам’ятай!» Як і інші дев’ять заповідей, вона була проголошена Божим голосом і вигравірувана Божою рукою на кам’яних скрижалях, що символізують незмінність. Бог знав, що в марноті та гонитві за примарним щастям людина може забути про суботу як відведений час для розвитку взаємин. Ця ситуація подібна до дій багатьох сучасних батьків, які заради фінансового благополуччя дітей працюють стільки, що не мають часу ані одне для одного, ані для виховання та спілкування зі своїми синами та доньками.
Чи справді суботу дано лише для юдеїв?
Я впевнений, хтось заперечить: «Суботу дано для євреїв! Як нас, сучасних християн, стосується її дотримання сьогодні?»
Спробуймо узагальнити те, що ми дізналися з попередніх розділів цієї книги та зі Святого Письма.
1. Бог дав суботу в раю Адамові та Єві, які не були євреями, а представниками всього людства.
Перше призначення заповіді про суботу відкрито в четвертій заповіді. «Субота для Господа, Бога твого» (Вих. 20:10). Отже, її треба святити на честь Бога Отця, Котрий дав цю заповідь в раю та повторив на Сінаї, а також Бога Сина – Христа, оскільки про Нього в Євангелії написано: «Усе через Нього повстало, і ніщо, що повстало, не повстало без Нього» (Івана 1:3).
Друге призначення суботи, згідно зі словами Христа, «для людини» (Марка 2:27). Христос ужив цікаве слово а́нтропос, що означає взагалі людину. Адже Адам і Єва, котрим було дано суботу в раю, не були юдеями. Даючи суботу першим людям, Бог вручив цей подарунок усьому людству. Ідея, що субота призначена для всіх народів, міститься й у книзі старозавітного євангеліста Ісаї: «Чужинців… що пильнують суботу, щоб не сквернилася, та міцно тримаються мого союзу, Я приведу на Мою святу гору і звеселю їх у Моїм Домі молитви… Дім Мій буде названий домом молитви для всіх народів» (Ісаї 56:6, 7). Дотримання суботи стосується також усіх членів сім’ї, зокрема дітей, і стосується навіть «слуг, які перебува- ють у домі» (Вих. 20:10), і приходьків (Вих. 23:12).
2. Усі заповіді були відомі Божим дітям ще до  Сінаю, і вони їх дотримувалися. Якщо ви в цьому сумніваєтеся, то погляньте на таблицю, у якій відображені біблійні згадки про кожну з Десяти Заповідей у досінайський період.
| БОЖИЙ ЗАКОН ДО СІНАЮ
1 | Бут. 35:2-4; І. Нав. 24:2
2 | Бут. 31:19-34; 35:1-4.
3 | Бут. 14:22; 18:30; 31:53 .
4 | Бут. 2:1-3; Вих. 16:22-30.
5 | Бут. 9:22-25; 37:35; 50:15-17.
6 | Бут. 4:7, 8; 9:6; Івана 8:44.
7 | Бут. 12:17, 18; 18:20; 19:4, 5; 20:3-9; 34:1, 2, 31;  39:7-9.
8 | Бут. 27:35, 36; 30:33; 31:19, 30; 44:4-8.
9 | Бут. 12:11-20; 20:1-9; 27:12.
10 | Бут. 3:6.
3. На Сінаї Бог давав Закон єврейському народу. Невже тоді й решта дев’ять заповідей стосуються лише євреїв, а кожного українця, що й далі чинить зло, можна вважати щирим християнином, який спасенний благодаттю Христа? Чому християни вважають, що порушник другої заповіді Божого Закону, котрий поклоняється ідолам, є беззаконником, який має покаятися та змінити свій спосіб життя, а хто порушує четверту заповідь щодо святості суботи – ні. Невже Христос дав дев’ять заповідей для всього людства, а четверту – лише для євреїв? Хіба Ісус дав нам право так тлумачити Святе Письмо? Очевидно,  що ні.
4. Сам Христос протягом 33 років Свого життя не святив жодного іншого дня, крім суботи. Прочитайте 89 розділів чотирьох Євангелій, і ви пересвідчитеся в цьому. Нагірні заповіді Христа не лише не відміняють Божих Заповідей на Сінаї, а й поглиблюють їхнє значення. Наприклад, порушення шостої заповіді «Не вбивай!» Ісус пояснює станом розуму людини, що гнівається та ненавидить. Або показує, що сьому заповідь «Не чини перелюбу!» ми порушуємо тоді, коли плекаємо хтиві та нечисті думки.
5. Навіть після смерті Христа учні та жінки, серед яких і мати Ісуса – Марія, і далі спочивали за заповіддю, про що наприкінці розділу 23 свідчить євангеліст Лука.
6. Минає 20-30 років після вознесіння Ісуса, а апостоли, зокрема Павло, і далі святять суботу та відвідують богослужіння саме по суботах.  У книзі Дії апостолів (розділи 13-18) ви знайдете згадки про 84 суботи, що він провів з першими християнами як у синагогах, так і там, де їх не було: наприклад, у Македонії на березі річки (16:13). Немає жодних постанов Христа, що відміняли хоча б одну з Десяти Заповідей Божого Закону. Якщо ви бажаєте переконатися в цьому, погляньте на таблицю, яка свідчить про непорушність та незмінність в новозавітну епоху кожної з Десяти Заповідей.
| ДЕСЯТЬ ЗАПОВІДЕЙ У НОВОМУ ЗАВІТІ
1 | Матв. 4:10; Дії 14:11-15; 1 Кор. 8:4-6; 1 Тим. 1:17.
2 | 1 Івана 5:21; Дії 15:20; 17:29; 1 Кор. 6:9; 10:14; 12:2.
3 | Матв. 5:33-37; 1 Тим. 6:1; Якова 5:12.
4 | Луки 4:16; Матв. 24:20; Марка 2:27, 28; Дії 13:13, 14, 42-44; Дії 16:13; 17:2; 18:4, 11; Євр. 4:9.
5 | Матв. 19:19; Ефес. 6:1-3; Колос. 3:20.
6 | Римл. 13:9; Матв. 5:21, 22; 19:18; 1 Івана 3:15; Якова 2:10, 11.
7 | Матв. 19:18; 1 Кор. 6:9, 10; Якова 2:10, 11.
8 | Римл. 13:9; 1 Кор. 6:9, 10; Матв. 19:18.
9 | Матв. 19:18; Дії 5:3, 4; 1 Кор. 6:10; Ефес. 4:25; Колос. 3:9.
10 | Римл. 7:7, 8; 13:9; Колос. 3:5; Ефес. 5:3.
7. І сьогодні, за свідченням Нового Завіту, «для Божих людей залишається дотримання суботи» (Євр. 4:9). Ужите в оригіналі слово саббатісмо́с означає саме «дотримання, або святкування, суботи». Якщо вас цікавить ця тема, то в наступних розділах ми детальніше розглянемо тему «Христос, апостоли і субота».
Якщо ж ви бажаєте глибше дослідити тему Закону, пропоную вам серію тем «Незрівнянне сяйво скрижаль», яку ви можете замовити на дисках за номером телефону “гарячої лінії”: 0 800 30 20 20 або купити книгу з аналогічною назвою.
Отже, суботу, як і інші заповіді на Сінаї, Бог дав не лише євреям, а й усім народам. І ми сьогодні можемо стати спадкоємцями благословень Божого народу. Про це пише апостол Павло: «А коли ви Христові, то ви Авраамове насіння й за обітницею спадкоємці»  (Гал. 3:29).
Сутність нового завіту
Сатана доклав максимальних зусиль, щоб усі Божі Заповіді були потоптані, а найбільше та, про яку Бог сказав: «ПАМ’ЯТАЙ!» Ворог людства бажає, щоб ми з вами, християни, забули ще один суттєвий момент щодо укладення нового завіту.
За 600 років до народження Христа про новий завіт пророкував Єремія, а в тексті Нового Завіту написано: «Оце Заповіт, що його Я складу по тих днях із домом Ізраїлевим, говорить Господь: “Покладу Я Закони Свої в їхні думки, і на їхніх серцях напишу їх, і буду їм Богом, вони ж будуть народом Моїм!”» (Євр. 8:10; пророцтво записане в Єрем. 31:31-33). Господь не усуває Закон, Він бажає не просто вигравірувати його на кам’яних скрижалях, а написати на серцях вірних християн. Хотів би звернути увагу на два давньогрецьких слова: діа́нойя – «розум, розуміння, погляд, спосіб мислення, задум серця» та карді́а – «серце», що означає джерело всього в людині: думок, волі, бажань, почуттів. Господь говорить, що в новому завіті бажає не просто розмістити Закон на кам’яних таблицях, а вкласти Божі Заповіді настільки глибоко в розум та душу людини, що вони стануть способом мислення християнина, бажанням його волі, цим будуть сповнені задуми його серця. Зауважте, що серед заповідей Господа в Новому Завіті є і заповідь про святість  суботи.
Мета дотримання заповідей міститься в розділі 12 книги Повторення Закону: «Виконуй і слухай усі ті слова, що я заповідаю тобі, щоб було добре тобі та синам твоїм по тобі навіки» (П. Зак. 12:28).
У чому ж благо суботи? Субота приносить усебічне благо: тілесне, бо Господь дає змогу припинити працю й відпочити від щоденної рутини; душевне, оскільки ми отримуємо від Нього особливий душевний мир та спокій; духовне, бо ми приділяємо час для спілкування  з Ним.
Тиждень дотримання Божих Заповідей
Щорічно відзначають Всесвітній день відмови від куріння. Уявіть, якби встановили Усесвітній тиждень дотримання Божих Заповідей. Що би змінилося? Цього тижня не було б конфлікту поколінь між батьками та дітьми, бо вшановувалася би п’ята заповідь. Ми не боялися б уночі вийти на вулицю, бо не чинили б злочинів убивці та грабіжники. Не було б потреби в дорогих та складних системах сигналізації, зазнали би збитків заводи, що виготовляють замки для сейфів, бо не було б злодіїв. Ми могли б відкрити душу будь-кому, бо ніхто не перекрутив би наші слова й не перешіптувався б за нашою спиною.
Ви, напевно, знаєте про всесвітній релігійний парадокс: відомо, що майже половина населення Землі є або мусульманами, або християнами. То в чому ж парадокс? Виявляється, що понад три мільярди людей шанували б саме суботу як благословенний день, якби уважно читали свої священні Книги – Біблію та Коран, які говорять про святість лише суботнього дня! Усі ці люди під час Усесвітнього тижня дотримання Божих Заповідей саме в суботу йшли б у свої храми, Доми молитви та мечеті на поклоніння Богові.
Якби… Якби… Якби… Опис цієї ситуації нагадує рай, а не нашу Землю. Бог звертається саме до вашого серця зі сторінок Святого Письма, висловлюючи Свої сподівання: «Я Господь, Бог твій, що навчає тебе корисному, і веде тебе тим шляхом, котрим ти маєш ходити. О, якби ти зважав на заповіді Мої! Тоді мир твій був би, як ріка, і правда твоя – як хвилі морські» (Ісаї 48:17, 18). Нехай цей мир і небесне благо наповнюють ваші серця.
Тема     8
ДЕНЬ  ЄДНАННЯ  ЧЛЕНІВ  СІМ’Ї
У XXІ столітті можна зустріти різні типи сімей: наприклад, сім’я, у якій є чоловік, дружина і діти; подружжя без дітей; сім’я, що складається з одного з батьків (через смерть або розлучення) і дітей; сім’я, у якій людина ніколи не перебувала в шлюбі або де смерть чи розлучення залишили її самотньою. Якою б не була ваша сім’я, ви маєте пам’ятати, що ви не самотні. Існує Бог, Який любить та піклується про вас, навіть якщо вас усі забули.
Божий дар для сім’ї
На початку Бог помістив чоловіка і дружину в Еденському саду, що мав стати, за задумом Творця, їхнім вічним домом, і дав два особливих дари. Вони міцно пов’язані між собою. Дві священні установи, що були дані ще в раю, –  це сім’я і субота. На жаль, ці два дари Бога людство забуло, потоптало та зневажило. Щодо сім’ї, то внаслідок сімейних зрад, розлучень, конфліктів між батьками та дітьми місце, що мало бути раєм, стало “пеклом”.
Місце, яке призначалося для радості, щастя та натхнення, перетворилося на місце баталій, приниження та насилля.
Уявлення про призначення суботи сьогодні також украй спотворене. Чимало людей дивиться на суботу лише як на день заборон. Однак вони забувають про те, що немає жодної Божої заповіді, котра була би примхою чи забаганкою Бога. Усі заповіді дано виключно як благо для людини та її сім’ї. Біблія свідчить, що суботу дано не лише заради загального богослужіння. Вона починається з дому: «Шість день можна працювати, а сьомого дня – субота цілковитого спочинку, святих зборів; ніякого діла не робитимете; спочинок це для Господа по всіх оселях ваших»  (Левит 23:3).
Причини сімейних проблем
Є дещо спільне між стосунками в сім’ї та взаєминами з Богом, які ми розвиваємо, коли за заповіддю святимо суботу.
1. Не чують одне одного.
Проблема сучасних сімей полягає в тому, що вони часто не чують одне одного. Страшний вид глухоти вразив чимало родин. Це часткова глухота, коли чуєш тільки себе і правильною вважаєш виключно свою позицію. Чи знаєте ви, чому люди в деяких сім’ях кричать одне на одного? Це ознака того, що вони віддалилися настільки, що єдина можливість почути – це лише докричатися. Коли долає суєта, коли над нами тяжіє безліч справ, нам нíколи прислухатися й почути іншого. Ми часом егоїстично чуємо лише себе. Ще за тисячі років до Христа Йов благає своїх друзів: «Вислухайте уважно слова мої, і це буде втіхою мені від вас» (Йова 21:2). Проведемо аналогію з нашим Богом. Усі хочуть говорити в молитві й вилити Йому душу. І Бог терпляче слухає. Та коли ж настане час, щоб ми послухали Господа?! Надаймо ж слово Богу!
Часто проблема полягає не в тому, що ми не любимо, а в тому, що не вміємо правильно виявляти свої почуття. Навіть ті, хто виявляє любов, часом відчувають, що наростає сімейна проблема: вони демонструють любов так, як вважають за потрібне, не запитуючи в іншої людини, чи до вподоби їй саме такий прояв прихильності.
Любов – це жива квітка, а не штучна. Їй потрібен особливий догляд, і те, що корисне одній, не приноситиме користі іншій. Тому необхідно знати, чим підживлювати рослину любові.
Дещо схоже відбувається й у наших взаєминах з Богом: деякі християни вирішили, що вони самі визначатимуть, як їм служити Богові та якого дня. Проте Господь у Святому Письмі понад сто разів говорить про суботу як про день, коли Він призначив нам побачення, щоб нас освятити, по-особливому благословити та дати душевний мир.
2. Не присвячують час спілкуванню одне з одним.
Дослідники виявили ще один, на мою думку, найстрашніший, вид самотності: це самотність серед безлічі людей, які перебувають поряд, але не розуміють тебе. Це стосується і сім’ї. Ця самотність може бути наслідком кількох причин: нашого характеру, оскільки ми завжди маємо рацію. Кажуть, якщо ти дуже сильно себе любиш, у тебе буде мало конкурентів. Друга причина –  неорганізованість: ми не приділяємо часу глибокому спілкуванню внаслідок неправильно вибраних пріоритетів, нерозуміння головних цінностей. Аби по-справжньому поспілкуватися, потрібно присвятити конкретний час, щоб вам ніщо не заважало. Це дає змогу сім’ї дивитися не просто одне на одного, а в одному напрямку. Сім’я, що спілкується та відпочиває разом від інших, а не одне від одного, буде щаслива  й міцна.
Господь чекає нас щоранку й щовечора для особистої молитви та сімейного богослужіння. Крім того, Він відділив суботу для того, щоб, усунувши щоденну метушню, ми могли ясніше почути Його голос.
3. Не приділяють часу вихованню дітей.
У сім’ї має бути час для сімейних свят. Сім’я, котра збирається на дні народження, сімейні річниці й інші знаменні дати, зміцнюватиметься. Бог, коли закінчив створення Землі й дав життя людині, хотів разом зі Своїм творінням відсвяткувати народження новоствореної планети. Цей щотижневий пам’ятник у віках мав нагадувати всім дітям Адама, що їхнє життя –  не результат вселенського вибуху чи сліпої еволюції, а результат любові Небесного Отця. Ми згадували, що у Святому Письмі є навіть богонатхненний псалом на день суботній: «Псалом. Пісня на день суботній. То добре, щоб дякувати Господеві й виспівувати Ймення Твоє, о Всевишній» (Псал. 92:1, 2). Виявляється, субота – це час особистого й сімейного прославлення Бога. Це час згадати про свого Творця на лоні природи: «Бо Ти мене, Господи, розвеселив в Твоїм творінні, і я зрадію в ділах Твоїх рук» (Псал. 92:5). Не забудьте: найцінніше, що ви можете дати своїм дітям та внукам, – це не дорогий ґаджет, велосипед чи модні речі, а час у своєму напруженому графіку для спілкування з ними. І субота – найкращий час для цього!  Я раджу вам, якщо бажаєте благословення своїм дітям, «навчити їх повчанням і прикладом належно святити суботу і благоговіти перед Творцем суботи. Враження та принципи, отримані в ранні роки життя, залишаться на всі наступні роки. Обставини можуть розлучити дітей з батьками і домом, але настанови, отримані в дитинстві та юності, будуть для них благословенням на все життя» (Е. Уайт. Свідчення для Церкви. Т. 6.  С. 359). Бог пропонує: «І нехай будуть оці слова, котрі Я заповідаю тобі сьогодні, у серці твоєму. І старанно навчи ними дітей своїх і говори про них, сидячи в домі своєму і йдучи дорогою, і лягаючи, і встаючи»  (П. Зак. 6:6, 7).
Дозвольте запитати вас:
• Чи має ваша сім’я традицію співати, молитися разом? Є духовний закон: сім’я, яка молиться разом, буде міцна!
• Чи мають ваші діти власні Біблії? А чи читаєте ви разом з ними? Чи прищеплюєте інтерес до Божого Слова, яке має відповіді на їхні життєві проблеми?
• Чи пояснюєте дитині питання святості суботи, її значення та переваги. Чи це день нудьги й очікування заходу сонця? Чи продумуєте ви, чим наповнити святі години суботнього відпочинку?
• Чи завчасно в п’ятницю ввечері, коли сім’я збирається разом, щоб зустріти Господаря суботи, ви пояснюєте своїм дітям, що таке богослужіння і поклоніння Господу, які відбуваються в храмі?
Субота призначена саме для таких розмов. Це святий час, коли ми можемо закласти основи духовності для майбутніх поколінь своєї родини.
4. Проблема невірності.
У вірші 3 псалма 92 написано: «Звіщати вранці милість Твою та вірність Твою нічної пори». Найбільша проблема сучасних віруючих людей полягає в тому, що вони називають себе християнами, але не знають ані Бога, ані Христа. Образ Бога спотворений, бо є результатом змішання в головах людей різних релігійних філософій, що пропонуються на книжкових розкладках. Тому часто й зникає бажання служити Богові, бо ми маємо викривлене уявлення про Його характер. Ось чому людина, яка знає біблійний портрет Бога, має вважати своїм обов’язком розповісти правду про те, Яким Господь є насправді. Він вірний Своїм словам, а чи вірні ми Йому в тому, про що Він сказав:  «Пам’ятай!»?
5. Невміння розірвати коло минулого.
Якщо людина прагне створити щасливу сім’ю, вона має визначити, до кого більше прислухатися. Вона не може жити у двох сім’ях водночас: батьківській і своїй. Тому Бог на початку і промовив: «Тому нехай залишить чоловік батька свого і матір свою, і поєднається з дружиною своєю, і будуть одна плоть» (Бут. 2:24). Якщо людина прагне догодити Богові, їй доведеться обирати, чий голос буде вирішальний і гучніший – Божий чи людський? Кого більше любите? Любов чогось варта тоді, коли вона нам чогось коштує. Це стосується і вшанування Бога із сім’єю суботнього дня, що є родинним  днем.
6. Невміння вірити на слово.
Чимало чоловіків та жінок замислюються над приказкою: «Слово – срібло, мовчання –  золото». Краще як слід продумати свою репліку, зважуючи кожне слово, щоб уникнути образи, недомовки, прискіпливості, недовіри. Якщо негативне ставлення одне до одного не зміниться, така сім’я приречена на розлучення або на жалюгідне існування.
Чи навчилися ми довіряти Богові на слово? Чи вимагаємо ми в Нього безкінечних доказів та привілеїв? Субота – це час розвитку довіри сім’ї Богові, що Він благословить нас протягом шести днів настільки, що ми не змогли б того заробити, навіть якби працювали сім днів без вихідних.
7. Ілюзія одноразового християнства.
Кажуть, що ми народжуємося, аби бути щасливими. Проте щасливими не народжуються, ними стають. Хоч, як стверджував французький письменник  Ф. Ларошфуко: «Людина ніколи не буває такою нещасною, як їй здається, або такою щасливою, як їй хочеться». Напевно, тому, що грішна Земля – це не вічна оселя, а тимчасова. Є закони щастя, без яких людина не може стати щасливою. Ось вони у Святому Письмі: «Блаженний муж, котрий не ходить на раду нечестивих, і не стоїть на шляху грішних, і не сидить на зібранні спокусників. Але в законі Господа насолода його, і про закон Його в роздумах він удень і вночі. І буде він, мов дерево, біля потоку води посаджене, що приносить плід свій свого часу, і листя котрого не в’яне; і в усьому, що він чинить, йому щастить» (Псал. 1:1-3). Неможливо одноразово отримати щастя на все життя. Це банк, у який ми вкладаємо або, не вкладаючи, бажаємо постійно брати.
Значення суботи для сімейного щастя
Субота – це прелюдія вічного щастя та спокою, які Бог бажає нам подарувати, де, як стверджує Святе Письмо, упродовж усієї вічності «кожної суботи буде приходити кожне тіло перед лице Моє на поклоніння, говорить Господь» (Ісаї 66:23). Відчуймо це благо вже сьогодні в наших сім’ях, щоб підживлювати духовність, а не сповідувати одноразове християнство.
Не кажіть, що немає часу, бо ми не говоримо: «Я був настільки зайнятий, що не спав цілий тиждень. У мене такий цейтнот, що місяць не мився». Ми знаходимо час для того, що вважаємо важливим. Нам не до снаги регулювати тривалість життя, але ми можемо вплинути на його глибину. У нас інколи немає часу на найрідніших, а потім оплакуємо їх, купуючи дорогі вінки, труну, найкраще місце на кладовищі. Потім ми знаходимо час, щоб ходити на могилу й там промовляти слова любові та прощення, які так мало наші рідні чули за життя. Це все не потрібно покійному, а нам – так, щоб заглушити докори сумління. Субота запрошує нас робити все вчасно. Ми не завжди в змозі вплинути на майбутнє, але ми можемо сьогодні зробити правильний вибір, що позитивно позначиться на нас і на наших нащадках. Зробіть це, не відкладаючи, саме сьогодні!
Тема     9
ДЕНЬ
ЄДНАННЯ  ДУХОВНОЇ
СІМ’Ї
Чи замислювалися ви над тим, що таке звичка? Фактично «я» – це мої звички, що й становлять характер. Ми не можемо не мати жодних звичок. Навіть якщо ми нічого не робимо, то це також звичка, і далеко не найкраща. Крім того, навіть добра звичка може мати негативний відтінок. Коли ми говоримо: «Він це робить за звичкою», – то маємо на увазі, що дещо виконується бездумно, без докладання свідомих зусиль. Академічний тлумачний словник подає таке визначення: «Звичка – це певний спосіб дії, життя, манера поведінки або висловлювання, схильність до чогось, що стали звичними, постійними для кого-небудь». Звичка – це манера діяти, яка виникла поступово, унаслідок повторення. Психологи стверджують, що вона, як правило, формується на 21-й день. Тобто звичка формується в процесі багаторазового виконання дії на стадії її освоєння. Чи стане вона рисою характеру? Це відбудеться за певних умов: якщо людина розуміє необхідність цієї нової звички і якщо починають з’являтися видимі позитивні  результати.
Звички духовної сфери
Звички, що формують нас, бувають добрими і поганими. Особливим видом добрих звичаїв є звички духовної сфери, що відображені у Святому Письмі. Ісус Христос та апостоли також практикували певні духовні звичаї. Якщо ми справжні християни, то вони мають стати й нашими.
Куди йти й що обирати серед розмаїття звичаїв, що часто носять лише назву християнських? Релігійні звичаї умовно можна розділити на три основних категорії:
(1) язичницькі, що суперечать Божим Заповідям та постановам;
(2) нейтральні звичаї;
(3) християнські, оскільки засновані Христом і Його апостолами. Ви не помилитеся, якщо приймете рішення перейняти духовні звичаї нашого Господа Христа. Зрештою, чи не Ісус є нашим духовним Взірцем та Дороговказом? Нам, християнам, треба збагнути, що істинність традицій не визначається давністю, бо практика язичництва від давніх часів не робить ці ритуали та поклоніння християнськими.
Звичай Христа та Павла
Саме приклад та принципи Христа мають стати визначальними в прийнятті чи відкиданні поширених релігійних практик і традицій. Євангеліст Лука приблизно через 30 років після воскресіння Ісуса пише про релігійний звичай нашого Господа та Спасителя: «І прийшов до Назарету, де виховувався, і за звичаєм Своїм зайшов суботнього дня до синагоги,  і підвівся, щоб читати» (Луки 4:16). Ужите тут слово ейото́с означає «бути звичним, мати звичку, до чогось звикнути». Тобто євангеліст пише, що прихід Христа суботнього дня на поклоніння – це не те, що Ісус зробив випадково чи одного разу, а те, що Він практикував та повторював регулярно. Це підтверджують і біблійні вірші. «І прийшов до Капернауму, місто галілейське, і навчав їх у дні суботні» (Луки 4:31). Хіба це не приклад Спасителя для наслідування всіма християнами? Цікаво, що Великий енциклопедичний словник дає таке визначення слову «звичай»: «Сформований спосіб поведінки, здійснення якої в певній ситуації набуває для індивіда характеру потреби». У втіленого Христа була нагальна потреба: приходити на особливе поклоніння. Він робив це саме в суботу. Слово ейото́с вжито й щодо апостола Павла: «Павло, за своїм звичаєм, зайшов до них і три суботи говорив з ними із Писань» (Дії 17:2).
Навіщо це потрібно? Чому б не відвідувати місце поклоніння не щосуботи, а двічі чи тричі на рік? Дружба розвивається тоді, коли люди постійно спілкуються. Де немає спілкування, там люди поступово віддаляються й стають чужими одне одному.
Особливий день та місце зустрічі  церковної сім’ї
Друзям властиво запрошувати одне одного до себе в гості для приємного спілкування. Однак посеред тижня ми рідко це робимо. Чому? Усі зайняті працею та суєтою. Та хіба ми не маємо поклонятися Богові щодня? Звичайно! Щодня на сімейних богослужіннях ми запрошуємо Христа до свого дому. Та це робили свого часу і євреї: «Вони мали також ставати щоранку, щоб славити й хвалити Господа, а так само щовечора; і щоб приносити всепалення Господеві – щосуботи… повсякчасно перед Господом» (1 Хронік 23:30, 31). Проте був особливий день богопоклоніння. Так само в день, визначений Христом, коли Він призначає нам аудієнцію, ми маємо прийти в Його Дім для поклоніння та спілкування. «Шість день можна працювати, а сьомого дня –  субота цілковитого спочинку, святих зборів; ніякого діла не робитимете; спочинок це для Господа по всіх оселях ваших» (Левит 23:3). Єврейською мовою це звучить шабба́т шаббато́н мікра́ коде́ш, тобто «субота спокою, (день) священного зібрання». Бог призначив не тільки час особливої зустрічі з нами, але і її місце. Він чекає нас саме в церкві, у Домі молитви! Бог закликає: «Суботи Мої бережіть, і святиню Мою шануйте. Я Господь» (Левит 19:30; див. також Левит 26:2). «Святиня» – це переклад слова мікда́ш, що в цьому тексті означає «святилище». Бог поєднує суботу і святилище, оскільки саме цього дня відбувалося центральне богопоклоніння в храмі. Сам Бог називає суботній день святим та освяченим. У Новому Завіті, що написаний давньогрецькою мовою, уживаються спільнокореневі слова: хієро́н («священне місце, храм, святилище»), хієре́ус (31 раз – «священник» – Луки 1:5) і хієро́с (233 рази – Матв. 1:18) – «святий, священний», тобто той, що належить Богові. Що робить їх святими? Святість суботи та святість святилища пов’язані тим, що їх освячує особлива присутність святого та непорочного  Бога.
Єдиний день, що названий Господнім
Сьогодні навіть у християнському світі ви не знайдете однієї думки щодо того, який день вважати Господнім.
Невже Бог заплутав людство, щоб воно не знало, який саме день Господній? Може, вас це здивує, але є лише один день, який Сам Бог назвав Своїм. Свята книга Біблія – від Старого до Нового Завітів – містить єдину думку щодо цього. Писання не замовчує це питання, адже Бог дає конкретну відповідь. Християнину достатньо одного Божого слова, щоб вірити та дотримуватися його. Утім, Бог знає наші немочі й тому наводить більше аргументів, щоб подолати наші сумніви. Ось одне з Божих тверджень: «Якщо ради суботи ти стримаєш ногу свою, щоб не чинити своїх забаганок у день Мій святий, і будеш звати суботу приємністю, днем Господнім святим та шанованим, і її пошануєш, – не підеш своїми дорогами, діла свого не шукатимеш та не будеш казати даремні слова, тоді в Господі розкошувати ти будеш…»  (Iсаї 58:13, 14).
У святій Біблії суботу п’ять разів названо днем Господнім (Вих. 16:23, 25; Левит 23:3; 38, де Бог відділяє суботи ваші, тобто церемоніальні, від Господніх субот; Ісаї 58:13), а 18 разів Бог називає суботу «Мій день», тобто всього 23 рази. Пересвідчіться особисто, і ви зрозумієте Божу думку щодо Господнього дня. Хотів би зауважити, що суботу названо днем Бога Ягве. А Бог Ягве – це не лише Отець, а й Син і Святий Дух. Неодноразово святі апостоли в Новому Завіті стверджують, що цим Ягве був і Христос. Тому чи варто дивуватися, що Христос називає Себе кю́ріос е́стін ту сабба́ту – «Господом суботи» (Луки 6:5)? Жодний інший день тижня, крім суботи, не названо в Євангелії днем Господнім.
У Божому домі
Завдяки хрещенню християни стають одним тілом у Христі (1 Кор. 12:13). А в суботу Господь скликає церковну сім’ю для зближення з Ним як Отцем та відновлення теплих стосунків одне з одним. Я дуже щасливий, що мої діти люблять одне одного, дружать між собою. Подібні відчуття, напевно, і в Бога, коли Його діти приходять на поклоніння Йому. Божий народ зустрічається в Божому домі в Божий день для богопоклоніння, маючи особливу мету – уподібнюватися  до Бога.
Божа мета відвідування богослужіння
Слід зауважити: з якою ціллю ми прийдемо на богослужіння, те й отримаємо! Потрібно створити напередодні особливу атмосферу душі для прийняття святого. Це налаштування власного серця на небесну хвилю при заході сонця, а також тоді, коли входимо в Дім молитви й молимося про важливе. Ось що говорить Господь: «Зважай на свою ногу, коли йдеш до Божого дому, і будь розважливіший на послух, аніж на приношення пожертви; бо вони не вважають, що вчиняють зле» (Екл. 4:17). Отже, важливіше слухати, чути, прислухатися, аніж просто формально приносити жертву. Апостол Павло знав, що дають взаємини з Богом, коли сказав: «Щоб вони шукали Бога, чи не відчують Його і чи не знайдуть, хоч Він якраз недалеко від кожного з нас» (Дії 17:27). Бог близький до кожного незалежно від раси, національності чи матеріального стану. Особисто проголосивши Ізраїлеві та написавши на кам’яних скрижалях на Сінаї Десять Заповідей, Бог мріяв: «Я вчиню Тебе світлом народів, щоб був Ти спасінням Моїм аж до краю землі!» (Iсаї 49:6). Господь бажав, аби світло істини через Ізраїль осяяло всі народи, і навіть «на закон Його будуть сподіватися острови»  (Iсаї 42:4).
У попередніх розділах ми з’ясували, що субота, хоч і була проголошена на Сінаї Ізраїлеві, але дана всьому людству ще в раю. З іншого боку, навіть у часи Ізраїля як богообраного народу Господь стверджує:  «І синів чужинців (ґеха́р – з чужої країни), що приєдналися до Господа, щоб служити Йому і любити ймення Господа, бути рабами Його, усіх, що оберігають суботу від скверни і міцно тримаються заповіту Мого, Я приведу на святу гору Мою і втішу їх у Моєму домі молитви; усеспалення їхні і пожертви їхні будуть приємні на жертовнику Моєму; бо дім Мій назветься домом молитви для всіх народів» (Ісаї 56:6, 7).
Відмітний знак,  що ми служимо істинному Богові
Кожна корпорація має свої знаки, емблеми, завдяки яким можна впізнати її працівників. У Бога також є такий знак для тих, хто належить Йому та хто з Ним у завіті. Господь говорить: «І святіть суботи Мої, і вони стануть знаком поміж Мною та між вами, щоб пізнати, що Я Господь, Бог ваш!» (Єзек. 20:20). Такі висловлювання Бога не стосуються жодного іншого дня тижня, крім суботи.
Чи бажаєте ви слідувати за Христом? Одна зі звичок Ісуса – це по суботах іти в Дім молитви на поклоніння. У псалмі 92 на день суботній описано плоди вибору людини, яка, незважаючи на думку більшості, дотримуватиметься Божих Заповідей, а не людських: «Праведник цвіте, мов пальма, розпустить гілля, наче кедр на Ливані. Посаджені в домі Господньому, вони розквітають на подвір’ях Бога нашого. Вони і в похилих літах плодючі, соковиті і свіжі, щоби звіщати, що праведний Господь, скеля моя, і немає неправди в Ньому» (Псал. 92:13-16). У Богові істина, яку ми маємо звіщати іншим. Це саме слово «істина» – емуна́ – вжито і в Псал. 119:86, де йдеться про всі Божі Заповіді, що є істиною. Тож тримаймося Божої правди. Христос запрошує і нас прийти в Боже святилище та вшанувати святилище  в часі.
Тема    10
ДЕНЬ  ШАНОБЛИВОГО ПОКЛОНІННЯ
Доземний уклін завжди був вираженням пошани – як у церкві, так і у світському житті. На знак особливого вшанування праву руку притискали до серця. Аристократія та дворянство зазвичай не кланялися низько. Винятком було вшанування глибоким уклоном високого духовенства або членів імператорської родини.
Уклін – це елемент і японської культури, вираження поваги. Уклонами вітають, дякують, просять вибачення. Глибина уклону залежить від соціального статусу. Навіть у японських бойових мистецтвах уклони важливі у взаємодії вчителя й учня, а також спаринг- партнерів.
Релігійні норми положення тіла в молитві в різних світових релігіях дещо відрізняються.
Під час відвідування синтоїстських храмів прийнято кланятися перед зверненням до богів.
В ісламі стають на коліна, нахиляються, спираються на руки й торкаються чолом землі. Під коліна стелять спеціальний молитовний килимок.
Біблійна форма поклоніння
Давньоєврейське слово шаха, що використовується 166 разів у Старому Завіті, означає «схилитися, віддавати низький уклін, упасти ниць, смиренно благати». Без сумніву, таке поклоніння взаємопов’язане з молитвою. Зазвичай ми поклоняємося, складаючи руки в молитві, заплющуючи очі та стаючи на  коліна.
Таку практику ми знаходимо вже в стародавні біблійні часи. Так молилися батько всіх віруючих Авраам (Бут. 22:5), Соломон під час освячення Єрусалимського храму (1 Цар. 8:54), Даниїл у вавилонському полоні (Дан. 6:11) та інші старозавітні праведники. Цей звичай був і в Спасителя Христа (Луки 22:41), його використовувала й перша християнська Церква (Ефес. 3:14). Чому ж Ісус у розмові із самарянкою каже, що Отець шукає правдивих поклонників?
Що таке справжнє біблійне поклоніння? Це постава тіла чи дещо більше?
Поклоніння – невід’ємна частина духовного життя кожної людини. Немає нації, немає народності на Землі, де б не існувало божества, якому поклоняється людина. Навіть доба атеїзму в СРСР також була епохою поклоніння. Згадаймо слова популярної пісні, якою вітали учасників на з’їздах КПРС:
Ленін завжди живий,
Ленін завжди з тобою,
В го́рі, в надії і радості.
Ленін в твоїй весні,
У кожному щасливому дні,
Ленін в тобі і в мені!
Що це? Хіба не різновид релігії та поклоніння? Біда тих, хто вважає, що він сам собі голова, у тому, що вони поклоняються цій голові. Усі ми, напевно, розуміємо: Бог створив людину для поклоніння чомусь вищому та святому. Тому якщо людина не поклоняється правдивому Богові, це місце не залишається порожнім і його займає якийсь божок, кумир чи ідол.
Мотиви поклоніння
Утім, є щонайменше чотири мотиви, які можуть спонукати людину поклонятися Богові.
По-перше, страх. Це дуже сильний мотив, який змушує людину так чи інакше поклонятися Богу в будь-якій релігії. Чого люди бояться? Невдач, злиднів, страждань, смерті та пекла. Цей мотив поклоніння характерний для найнижчого рівня розуміння Бога – спотвореного розуміння. Звичайно, через страх можна прийти до Бога, але неможливо розвивати взаємини з Ним, оскільки глибокі й тривалі стосунки будуються лише на довірі та  любові.
Ще одним мотивом поклоніння може бути сподівання задовольнити свої бажання і матеріальні потреби. Бажання є у всіх розумних істот, і людина, яка схиляється перед Богом у молитвах, часто просить дати їй те, чого жадає її серце: багатства, процвітання, успіху в справах і подібних минущих матеріальних речей. Такі люди перебувають на рівні споживання. Їхні молитви завжди однакові: «Боже, дай мені… моїм дітям, моїм внукам. Амінь!» Зосереджена лише на собі та своїх молитва свідчить про те, що ворог, який заважає нам зростати, егоїзм, не викорінений із серця. Про егоїзм може свідчити й інше. Проаналізуйте: скільки часу в молитві ви приділяєте прославленню Бога, скільки подяці за вже подароване вам Богом, а скільки проханням. Небесний Отець готовий дарувати благо Своїм дітям. Та з якими мотивами ми схиляємо коліна  перед Ним?
Третій мотив поклоніння – відчуття обов’язку. На цьому рівні людина вже певною мірою усвідомлює свою справжню духовну природу й свої взаємини з Богом. Вона розуміє, що все приходить в її життя не випадково і є проявом милості Бога, тому поклоняється Йому з відчуттям обов’язку. Це своєрідний бартер: Ти мені, Господи, даєш дари, я Тобі –  поклоніння.
І четвертий та єдино правильний мотив поклоніння Богові – це благоговіння перед Ним унаслідок любові та прихильності. Господь заповів Своєму народові: «І люби Господа, Бога твого, усім серцем твоїм, і всією душею твоєю, і всією силою твоєю.  І нехай будуть оці слова, котрі Я заповідаю тобі сьогодні, у серці твоєму» (П. Зак. 6:5, 6). Спочатку пізнай і полюби, а потім прийми Господні слова й будь  слухняним.
У Новому Завіті для позначення поклоніння найчастіше використовується слово проскюне́о. Перша частина цього слова прос указує на те, що дія має конкретну спрямованість на об’єкт, а друга частина слова кюне́о означає «цілувати» чи «цілувати руку». Отже, поклоніння – це не просто постава тіла, а внутрішній стан люблячої душі. Це коли стан серця диктує і поставу тіла. На цьому рівні поклоніння є повне розуміння Бога як Вищої Істини, як промовив Христос: «Ті, що поклоняються Йому, мають поклонятися в дусі та істині» (Івана 4:24). У цьому поклонінні немає страху, немає корисливих спонукань і навіть відчуття простого «ти мусиш». Усе, що людина робить, вона робить для Бога, нічого не просячи й не чекаючи натомість. Людина настільки близько знає Господа, що відчуває чисту, щиру любов до Нього.
Людино- чи богоцентричні  богослужіння?
Звичайно ж, головна ціль поклоніння полягає не в тому, щоб досягти «несказанно приємних» почуттів у своїй душі. Головна його ціль – прославити Бога за дароване спасіння, віддати Йому честь і хвалу. Основна ціль богослужіння в церкві – віддати честь Богові. Можливо, ви чули, як деякі християни говорять: «Я сьогодні ходив до церкви, але нічого там не отримав». Та хіба призначення богослужіння було в цьому? Якщо ви прийшли лише для того, аби щось отримати, то випустили з уваги основну ціль зібрання в церкві. Я і ви повинні приходити, щоб запропонувати щось Богу. Бог – центр нашого поклоніння. Коли ми вшановуємо Господа, благоговіємо перед Ним, захоплюємося Ним, віддаємо Йому славу й підкоряємося Його волі, ось тоді ми в церкві отримаємо духовні скарби. Ми маємо чітко усвідомити: істинне поклоніння знищується людиноцентричністю та прагматизмом. Вони почали переважати в багатьох церквах. Ідея прагматизму полягає в тому, щоб робити тільки те, що подобається людям. Богослужіння стає людинослужінням, бо вони на власний розсуд роблять те, що забажають. Висловлювання на кшталт «а нам так подобається» або «я вважаю, що так добре» свідчать лише про те, що людина хоче догодити собі, а не Богові. Вони проводять богослужіння на власний розсуд, а не з волі Божої. Людиноцентричні служіння перетворюються на гуртки за  інтересами.
Різниця в тому, що людиноцентрична церква запитуватиме: що подобається більшості людей? Що може привабити найбільше людей до нашої церкви? Згідно із цими критеріями, вони обиратимуть напівсвітську музику, відвертий одяг, стиль служіння та день, коли люди вихідні. Христоцентрична церква ставитиме інші запитання: хоч ми намагаємося зробити приємне тим, хто приходить на богослужіння, але що насамперед до вподоби Христові, Котрому ми прийшли поклонитися? Чи призначив Він день особливої зустрічі з нами та поклоніння Йому?
Істинна християнська Церква буде як самотній острів, що зосереджений саме на Богові як центрі поклоніння посеред бурхливого релігійного моря, яке піниться прагматизмом і людиноцентричністю.
Поклоніння в Духові та істині
Чимало людей боїться близьких взаємин з Богом, бо вони усвідомлюють, що це потребує певних дій. Святе Письмо говорить: «Наближся ж до Нього і матимеш спокій; через це прийде до тебе добро. Прийми з уст Його закона і поклади слова Його в серце твоє»  (Йова  22:21, 22).
Наближення до Господа передбачає прийняття Його Закону, Його волі щодо нашого життя та звершення такого поклоніння, яке приємне Йому. Адже поклоніння завжди передбачає смирення, яке шукає не свого, а Божого. Поклоніння – це радісне та добровільне виконання волі Того, Кому поклоняєшся. Лише тоді Бог Усесвіту стає Богом вашої душі, бо ви Йому дозволяєте бути Царем та Господарем вибору, дій, слів та спрямування думок.
Цікаво, що у Святому Письмі 23 рази вжито зі словом шаха́ («поклонятися») дієслово ава́д («служити»). Поклонятися і служити. Христос докоряв декому зі Своїх сучасників: «Ви не відаєте, кому поклоняєтеся» (Івана 4:22). Чи може таке бути? Так, бо складові істинного поклоніння, згідно зі словами Спасителя, є такими: «Але надходить час, і надійшов уже, коли справжні поклонники будуть поклонятися Отцеві в Духові та істині, бо таких поклонників Отець шукає Собі» (Івана 4:23).
Поклоніння Богу в Духові означає, що цей процес не має перетворитися для нас на формальність і зовнішнє поклоніння без участі серця. А що таке поклоніння в істині? Ісус Христос сказав: «Освяти їх істиною Твоєю: Слово Твоє – істина» (Івана 17:17). Хоч тоді не було написано жодного рядка Нового Завіту, а лише книги Старого Завіту, безперечно, Спаситель мав на увазі цілісну Біблію. Ісус називає всі ці Писання, 66 богонатхненних книг, істиною, яка спроможна нас освятити! Поклонятися Богові треба так, як Він Сам указав нам через Біблію. Якщо ми хочемо подбати про власні душі, то повинні переконатися, що поклоняємося Богові в Дусі та істині, у послуху Його Заповідям. Про це написано, наприклад, у псалмі 95: «Прийдіть, поклонимося і припадемо, і схилимо коліна перед лицем Господа, Творця нашого. Бо Він Бог наш, і ми – народ пастви Його і вівці руки Його. О, якби ви дослухалися сьогодні голосу Його» (Псал. 95:6, 7). Богопоклоніння в любові передбачає бажання прислухатися до Божого голосу. Це стверджував Ісус: «Якщо любите Мене, дотримуйтеся Моїх заповідей»  (Івана 14:15).
День особливого поклоніння
Що це означає на практиці? Ми запитуємо: «Як Ти, Господи, бажаєш, щоб ми поклонялися? Які складові поклоніння? Чи призначив Ти особливу зустріч з нами у Своєму Домі для поклоніння Тобі? Щоденно ми поклоняємося у своєму домі, але чи є час, коли ми маємо разом, як Твоя Церква, поклонятися в Домі молитви? Так, Господи, ми знаємо, що Твій давній ізраїльський народ поклонявся в суботу, приносячи особливі подвійні жертвоприношення. А що маємо робити ми, чужинці, язичники?» Ось слово Господнє до нас: «І синів чужинців [неха́р – це іноземці, не ізраїльтяни], що приєдналися до Господа, щоб служити Йому і любити ймення Господа, бути рабами Його, усіх, що оберігають суботу від скверни і міцно тримаються заповіту Мого, Я приведу на святу гору Мою і втішу їх у Моєму домі молитви; усеспалення їхні і пожертви їхні будуть приємні на жертовнику Моєму; бо дім Мій назветься домом молитви для всіх народів» (Ісаї 56:6, 7).  Чи зауважили ви, що це Дім молитви для ВСІХ народів? Це здійснилося під час Приходу Христа, Котрий зруйнував усі бар’єри, зокрема національні. Таке поклоніння Бог запрошує звершувати всіх людей, не тільки євреїв, саме по суботах. Тому час проведення богослужіння не другорядне питання, а передбачає поклоніння в істині. Якщо дуже зайнята шанована людина приділяє час зустрічі, щоб допомогти вам, чи диктуватимете їй умови, коли вам зручно? Чи запізнитеся? Чи знехтуєте зустріччю? Це говорить про ваше шанобливе ставлення до цієї особи. Сам утілений Господь Христос здійснював поклоніння в істині, приходячи саме в суботу на особливе богослужіння. Чи християни наслідують приклад  Христа?
Суботнє поклоніння і вічність
Ми б не відкрили біблійної правди про поклоніння, якби на завершення розділу не зауважили головного. Поклоніння – це не лише те, що властиве нашій Землі. Усе Небо та Всесвіт сповнені поклоніння Богові. Якщо ми удостоїмося бути спасенними з грішної Землі, то зможемо приєднатися до вселенського поклоніння. Біблія говорить: «Бо так як нове небо і нова земля, які Я створю, стануть переді Мною, говорить Господь, так стоятиме ваше насіння і ваше ім’я. І буде з місяця до місяця і з суботи до суботи прийде всяке тіло поклонитися переді Мною, промовляє Господь» (Ісаї 66:22, 23).  Поклоніння – це можливість доторкнутися до вічності вже на цій Землі. Чи зможемо ми бути учасниками цього величного поклоніння? Усі мріють про нові тіла, які не руйнуватимуться тлінням та смертю. У Бога свій особливий порядок: Він просить нас дозволити Йому сформувати нове серце, а під час Свого Приходу подарує нове тіло. Напевно, усі християни мріють стати учасниками небесного богопоклоніння впродовж нескінченних віків. Тільки приєднавшись до небесного поклоніння щосуботи тут, на Землі, ми незабаром зможемо приєднатися до самого Неба. Нехай кожен християнин запитає себе: «Чи зможу я щосуботи прославляти Бога впродовж вічності, якщо ігнорую та зневажаю святість суботнього богопоклоніння сьогодні?» Євангеліє говорить, що настане день, коли всі поклоняться Богу. Якщо людина не хоче визнати владу Бога й поклонитися Йому в Духові та істині зараз, то вона все одно поклониться Богу в день Суду. Що ми виберемо для себе: радісне поклоніння в істині сьогодні чи поклоніння від страху в день Суду? Запрошую вас нині поклонитися Богові так, як Він нам наказує, прославляючи Отця: «Сповіщу Твоє ім’я моїм братам, серед церкви оспівуватиму Тебе»  (Євр. 2:12).
Тема    11
ДЕНЬ  УТРИМАННЯ  ВІД БУДЕННОГО
У Китаї у XVIII столітті в обігу були монети з дірочкою посередині. Їх носили через плече на мотузці, як наші прабатьки заплетену в косу цибулю з ринку. Одна людина пішла на ринок, узявши із собою сім монет. Біля входу стояв жебрак, просячи милостиню. Так шкода стало чоловікові убогого, що він стягнув аж шість монет, залишивши собі лише одну. Побачивши, що монета погано закріплена, жебрак підкрався ззаду й витягнув останню. Ми здивуємося: яка невдячність! Тобі дано так багато, а ти замість подяки викрадаєш останнє.
Та чи не такими можуть здаватися наші взаємини з Богом?
Вони розлучилися, бо дуже любили. Хіба це можливо? Він любив себе, а вона – себе. Егоїзм як протилежність любові вбиває стосунки. Більшість людей вступає в шлюб, аби стати щасливими , а врешті-решт стають нещасними. Чому? Бо щастя народжується тоді, коли хочемо ощасливити інших. Тільки коли ділимося щастям, стаємо щасливішими. Це стосується й наших взаємин з Богом! Чи маєте ви бажання догодити Богові, Котрого любите? Апостол Павло стверджує: «Щоб учиняли достойно Бога, у всьому догоджали Йому, приносячи плід у всякій справі добрій і зростаючи в пізнанні Бога» (Колос. 1:10).
Порятунок від рутини буднів
Хтось висловився: «Усе моє життя – це суцільні зусилля уникнути безрадісної одноманітності буднів. Замучило ”битіє“. Коли ж буде ”житіє“?!» Звично біжиш по колу день у день, доки не поставиш собі запитання: навіщо? Чи є гідна мета? Усі бояться цієї рутинності, що приносить нудьгу. Одне й те саме – щодня!
Як урятуватися від рутини? Ось кілька слушних порад.
По-перше, лише осмислення надає сенсу життю. Наша комфортна рутина руйнується, коли вдивляємося у світ свіжішим та глибшим поглядом. Запитаймо себе: для кого, для чого ти це робиш? Чи є в цій роботі вічний сенс?
По-друге, наповнення повсякденного життя працею з любов’ю. З понеділка по п’ятницю чимало людей, як і належить добропорядним громадянам, впрягалися в буденне ярмо, щоб крок за кроком тягнути свій ущерть завантажений віз життя в напрямку неминучої смерті.
Тільки уявіть собі таку любов, якій не загрожує повсякденна рутина. Найвеличніше можна перетворити на рутину. З іншого боку, навіть одноманітна праця, наповнена сенсом і виконана з любов’ю, принесе неймовірні результати.
По-третє, рутину можна розбавити, якщо приділяти час заняттям, які дарують радість.
Божий баланс праці та відпочинку
Бог знав про те, що людині потрібні зупинка та спокій, відпочинок від щоденної суєти. Господь також знав, що людина у своїй непомірності та жадібності не забажає зупинитися сама, оскільки матиме спокусу заробити якнайбільше грошей і виконати всю роботу. Тому Бог висловив не побажання, а наказав у четвертій заповіді: «Пам’ятай день суботній, щоб святити його! Шість день працюй і роби всю працю свою, а день сьомий –  субота для Господа, Бога твого: не роби жодної праці» (Вих. 20:8-10). «Шість день працюй» – це такий самий імператив та повеління, як і «не роби жодної праці» сьомого дня. Біблія не схвалює лінощів та неробства: «Бо ми чуємо, що дехто між вами живуть по-ледачому, –  нічого не роблять, а тільки вдають, ніби роблять»  (2 Сол. 3:11). Дієслово шава́т – «спочити» – означає також «припиняти, зникати, зупинятися, покласти край, щось забирати чи видаляти». Це слово вжито й у Дан. 9:27 щодо припинення юдейської системи жертвоприношень. Жертва Христа скасувала всю церемоніальну частину левитського служіння. Тобто Бог дав християнину суботу для того, щоб забрати з його життя дещо, аби він мав змогу отримати натомість щось краще.
«Суботу повинні настільки цікаво проводити в сім’ї, щоб усі з радістю очікували її настання. Якщо батьки зроблять усе можливе зі свого боку, аби щоразу по-новому представляти дітям духовні істини… надаючи суботі належне місце» (Е. Уайт. Свідчення для Церкви. Т. 2. С. 583-585).
Усебічне призначення суботи полягало, як зазначено в попередніх розділах, зокрема в збереженні психічної рівноваги. Якщо у вас є автомобіль, дайте відповідь: коли ваш автослюсар радить вам міняти ту чи іншу деталь?  Можливо, він каже: «Щойно у вас відлетить колесо по дорозі, тоді його й замінимо». Або: «Коли заклинить мотор, тоді й уживатимемо заходів». Чи розумно так зношувати деталі автомобіля, піддаючи ризику власне життя? А чи варто повільно вбивати своє тіло надмірною виснажливою працею?
Приготування до зустрічі  із шанованим Другом
Уявіть ситуацію: до вас має прибути шанований гість, з яким ви довго не бачилися. Він прилітає лише на один день, а ви, зустрівши й поцілувавши його, приголомшуєте: «Вибач, чимось займися, бо я ще мушу піти на ринок, а потім у супермаркеті розпродаж, згодом мені потрібно ще приготувати їжу, також є багато прання, прасування, та й треба десь розважитися трохи. Тобто прийду пізно ввечері». Хіба така поведінка не буде розцінюватися як зневага і небажання спілкуватися? Хіба не треба завчасно все приготувати до прибуття шанованого друга, щоб увесь час присвятити спілкуванню? Чому ж, коли Бог просить звільнитися від усього зайвого, від щоденної праці, що заважає поклонятися та спілкуватися з Ним, аби сконцентруватися на головному, хтось це вважає законництвом? Хіба наш Творець, Захисник та Господь не достойний більшої шани, ніж друзі чи гості, коли відвідує нас у святу суботу й просить, щоб усе зайве було відкладено?
Відпочинок для стомленого розуму
Господь призначає нам побачення й бажає, щоб ми провели день так, ніби вже виконали всю роботу: «Шість днів робитимете, сьомий же день має бути святий для вас; субота – цілковитий спочинок на честь Господа» (Вих. 35:2). Що означає цілковитий спочинок? Це, мабуть, щось більше, ніж просто перестати працювати руками. Божий відпочинок – це не лише припинення фізичної праці, а й відповідний стан розуму та серця. Тому Бог говорить: «Якщо ти утримаєш ногу твою заради суботи… і вшануєш її тим, що не будеш займатися звичними твоїми клопотами, догоджати забаганці твоїй і марнословити, то будеш мати радість у Господі» (Ісаї 58:13, 14). Утримання від забаганок та легковажних буденних розмов у святий день створюють умови для спокою душі й повноцінного діалогу з Богом. Чи бажаєте ви отримати благословення суботи? Господь запрошує: «Освячуйте день суботній так, як  Я заповідав» (Єрем. 17:22).
День особливого приготування
Проте в нас щодня так багато роботи! Бог Отець, Бог Син та Бог Святий Дух, що дали Десять Заповідей, запрошують: «Пам’ятай день суботній». Пам’ятай, починаючи від неділі, про особливе побачення з Творцем у суботу. Тобто слід, подібно до закоханого, жити прийдешньою зустріччю, мріяти, чекати на неї і, звичайно, готуватися. У часи Христа євреї називали п’ятницю «днем приготування» (Луки 23:54). Це була багатовікова традиція, що мала біблійне походження. Ще за півтори тисячі років до втілення Спасителя, було дано повеління: «Ось що повідав Господь: Завтра спокій, свята субота Господня; що треба спекти, –  спечіть, і що треба зварити – зваріть сьогодні, а що залишиться, відкладіть і збережіть до ранку» (Вих. 16:23). Хоч завчасні приготування треба рівномірно розподіляти протягом усіх шести робочих днів, усе ж  таки п’ятниця виконувала роль спеціального дня приготування їжі, кімнат, одягу, взуття, тіла, щоб жодна справа не заважала діалогу з Творцем (див. Вих.  16:22-29).
Благословення суботи в різних сферах
Дотримання Христової суботи стає благословенням у різних сферах. По-перше, субота відіграє величезну роль у сімейному єднанні та спілкуванні, оскільки протягом тижня члени сім’ї бачаться лише вечорами. По-друге, суботу передбачено і як особливий час соціального єднання народу, коли всі однодушно поклоняються Богові в Домі молитви чи в храмі цього дня. Належне вшанування суботи, даної Богом, позначалося й на матеріальному добробуті, оскільки худоба та слуги мали змогу відпочити.
Коли мій дідусь Дмитро Васильович, маючи семеро дітей, поспішав, щоб із сім’єю гідно зустріти Господаря суботи, сусіди запитували:
– Як тобі це вдається? Ми сім днів працюємо й багато чого не встигаємо!
– У мене є дивовижний Помічник, – відповідав він.
Чи знаєте ви про двох сестер, що згадуються в  Біблії та мають однакове ім’я. Як же їх розрізняти? «У невситимості дві доньки: Давай і Давай. Ось троє невситимих і четверо, котрі не скажуть: Досить!» (Прип. 30:15). Бог не тільки дає достаток. Він Той, Хто дає відчуття міри. Тому субота – це ще й довіра Богу при утриманні від діл. Довіра в тому, що з Господом мені вистачить, коли я працюватиму лише шість днів.
Субота – це день лікування від жадібності та зажерливості. Коли ще не було нашої Землі, на Небі з’явилася особа, що засумнівалася у правдивості Божих слів та Його правління. Пізніше ці вагання та сумніви сатані вдалося посіяти й у серцях перших людей. Пам’ятаєте запитання змія: «Чи правду сказав Бог?» Відтоді багато води сплило, але суть не змінилася. Він і сьогодні спонукає людей сумніватися в Господніх словах. Ми можемо міркувати: «А чи виживе моя сім’я, якщо ми будемо належно вшановувати суботу? Найприбутковіший день для торгівлі – субота!» Якщо подивитися на Божі Заповіді глобально, то з’ясується, що різниця між християнином та безбожником полягає в тому, що останній стверджує: «Усе моє – тільки моє й зароблене лише мною: моїм розумом та руками!» А християнин пам’ятає: «І щоб ти не сказав у серці твоєму: ”Моя сила і міцність руки моєї надбали мені багатство оце“. Але щоби пам’ятав Господа, Бога твого, бо Він дасть тобі силу надбати багатство»  (П. Зак. 8:17, 18).
Біблійний приклад довіри Богові суботи
Субота – це довіра Богові та Його Слову. Це щоденна можливість бачити роль Бога в нашій праці та відпочинку. Саме це Господь хотів продемонструвати давньому Ізраїлю і нам сьогодні. Лише уявіть: аби прогодувати в пустелі майже три мільйони людей, Богові необхідно було щодня посилати з неба понад  5 000 тонн хліба та 5 000 тонн води, а за 40 років це становило приблизно 72 мільйони тонн, тобто 72 мільярди кілограмів подарованої безкоштовної їжі та чистої  води.
Був лише один виняток з правил: протягом майже двох тисяч субот їхньої сорокарічної мандрівки в пустелі вони були вільні від праці, оскільки манна з неба не випадала. Бог у такий спосіб бажав показати особливість суботнього відпочинку. Він давав подвійну порцію в п’ятницю, тому суботнього дня весь народ спочивав. Дивовижним було те, що, коли в інші шість робочих днів вони хотіли залишити запаси на чорний день, манна псувалася. Суботнього дня залишена їжа була придатною для вживання.
Найбільший прибуток християнина
Субота нівелює сьогоднішнє гасло: «Працюй, допоки в знемозі не впадеш!» Або: «Працюй, доки не завершиш усю роботу». Мій дід важко працював усе життя, і мій батько також, але всю роботу не переробили – не вдасться це й нам! Тому субота – це Божий засіб від зажерливості та трудоголізму. Завдяки суботі ми вчимося оцінювати наші успіхи не критеріями власних досягнень, а критеріями Божих зупинок для аналізу, чи у правильному духовному напрямку ми йдемо. Що Бог вважає найбільшим прибутком? «Велике надбання – бути набожним i вдоволеним»  (1 Тим. 6:6). То що є для християнина найбільшим прибутком? Це еусе́бейя – благоговійне й шанобливе ставлення до Бога та аута́ркейя – уміння бути задоволеним тим, що маєш. Завдяки Богові та зупинці в суботу ми вчимося адекватно оцінювати життя й радіти тому, що маємо, а не оплакувати те, чого  не маємо.
Коли ж людина усвідомлює, що вона має, то субота стає днем не просто утримання від буденних справ, а днем благодіянь. Адже щастя – це не вимоги, а пошук шляхів, щоб ощасливити іншого. Це день усвідомлення важливості служіння ближнім. Субота виконує роль зарядного пристрою, щоб наділяти особливою силою, аби посеред тижня являти життям милосердя Христа, інакше «віра без діл мертва» (Якова 2:26) і є лише порожнім звуком, що компрометує християнство. Субота –  це можливість після богослужіння відвідати хворого, зателефонувати тому, хто занепав духом, та помолитися з ним, це час підтримати того, хто духовно знемігся на шляху до вічності. Принцип суботи простий:  потурбуйтеся про Боже, а Він потурбується про ваше. Бо Христос від часу творіння в Едені подав нам приклад: «Як Господь закінчив справи творіння і спочив у суботу, і благословив цей день, так і людина має залишити повсякденні заняття і присвятити священні години здоровому відпочинку, служінню Богу і святим справам» (Е. Уайт. Бажання віків. С. 207).
Тема   12
ДЕНЬ  ЯК ЗНАК  ЗАВІТУ
Сьогодні знаки можна побачити всюди. Вони відіграють важливу роль у процвітанні фірм, які прагнуть, щоб їх упізнавали. Це можуть бути логотипи відомих корпорацій, що випускають автомобілі, лейбли на одязі чи знаки фірмових годинників.
Чи мають бути якісь знаки, котрі свідчили б про те, що ми справжні християни? Напевно, так, інакше, як тоді відрізнити правдивого християнина від того, хто лише має вигляд благочестя?
Якось служитель прибув у невелике містечко, аби служити пастором в одній із місцевих церков. Через кілька днів він поїхав з дому в справах до центру міста міським автобусом. Розплатившись купюрою великого номіналу й уже сівши, він виявив, що водій дав йому зайвих п’ять гривень здачі. У його думках розпочалася боротьба. Спочатку подумав: «Поверни ці п’ять гривень, вони не твої!» Проте інший внутрішній голос заперечував: «Це ж лише п’ять гривень! Не 100 і не 1000. Хіба це привід для занепокоєння? В автобусної компанії величезні обороти грошей, хіба вони збідніють від такої дрібниці? Вважай ці п’ять гривень благословенням від Господа і їдь собі спокійно далі». Коли потрібно було виходити, служитель простягнув водієві п’ятигривне- ву купюру і сказав: «Ви дали мені зайве». З усмішкою на обличчі водій відповів: «Ви ж новий пастор, чи не так?  Я розмірковував, чи не почати мені ходити до вашої церкви. Тому й вирішив подивитися, як ви вчините, якщо я дам вам зайву здачу». Коли служитель вийшов з автобуса, він обперся об стовп, щоб не впасти, і промовив: «О Боже, я мало не продав Тебе за п’ять гривень!»
Практичне життя християнина – це вкрай важливе свідчення світові про люблячого Христа, Котрий живе у Своїх послідовниках.
Відмітні знаки християнина
Мало хто сперечатиметься з тим, що один з відмітних знаків, який свідчить про живе християнство, – це щира любов. Сам Ісус промовив: «По тому пізнають усі, що ви учні Мої, як будете мати любов між собою» (Івана 13:35).
То що таке любов? Це просто сентиментальні почуття чи дещо значно більше? Слово «любов» набуло сьогодні багато значень: від простих сентиментів до чогось аморального й вульгарного. У Святому Письмі «любов» найчастіше аґа́пе – безумовне любляче ставлення до іншого.
Дві заповіді Христа:  скасування Десяти Заповідей?
Сам Спаситель узагальнив усі Божі Заповіді кількома реченнями: «І один з них, учитель Закону, запитав, спокушаючи Його: Учителю! Яка найбільша заповідь у Законі? Ісус сказав Йому: Полюби Господа Бога твого всім серцем твоїм, і всією душею твоєю, і всім розумом твоїм. Це – перша і найбільша заповідь. А друга схожа на цю: Полюби ближнього твого, як самого себе. На цих двох заповідях утверджується увесь Закон і пророки» (Матв. 22:35-40). Чимало теологів на підставі цієї  заяви Ісуса стверджують, що дві заповіді Христа скасовують Десять Заповідей. Аби зрозуміти відповідь, потрібно знати, про що запитували. Тому спочатку з’ясуємо: на яке запитання відповідає Ісус? – Яка заповідь найважливіша? Уже сам факт існування найважливішої заповіді свідчить про наявність інших заповідей, тому, з огляду на запитання вчителя Закону та відповідь Ісуса, можна дійти висновку, що Христос не збирався двома згаданими заповідями змінювати чи замінювати Декалог, а лише прагнув показати сутність Закону.
Також Ісус стверджує, що на цих двох заповідях утверджується Закон і пророки. «Закон і пророки» в Новому Завіті – це богонатхненні Писання всього Старого Завіту. Ужите слово кре́матай, що перекладено як «утверджується», означає «підвішувати щось, повісити». Тобто на ці дві заповіді підвішені решта десять, тому вони, на думку Христа, містять, а не скасовують Декалог. Ісус говорить, що на цих двох заповідях тримається та спирається на них увесь Старий  Завіт.
Наскільки заповіді, проголошені Ісусом, були новими та незнайомими для Його сучасників? Перша з двох заповідей була частиною щоденної молитви, яку юдеї знали з дитинства й називали «Шма» – за першим словом цього тексту: «Слухай, Ізраїлю: Господь, Бог ваш, Господь єдиний є. І люби Господа, Бога твого, усім серцем твоїм, і всією душею твоєю, і всією силою твоєю» (П. Зак. 6:4, 5). А другу заповідь наш Господь процитував із книги Левит: «Не мстися і не носи в собі невдоволення на синів народу твого; але люби ближнього твого, як самого себе. Я Господь» (Левит 19:18).
Якби ці дві заповіді скасовували Десять Заповідей, то доречно поставити запитання: якщо вони були в часи Тори (П. Зак. 6:5; Левит 19:18), то навіщо Бог давав на Сінаї Декалог? Зрозуміло, що ці дві заповіді не дані Господом, аби замінити десять!
Десять Заповідей, що містять дві
Як свідчить історія доктринального розвитку (чи деградації) християнських конфесій, ці дві заповіді без десяти невдовзі перетворюються в розумі багатьох на самообман. Бо хто має врешті-решт визначати, що ж насправді означає «любити ближнього, як себе»? Скасуйте Декалог – і ви будете безсилі довести гріховність беззаконня. Десять Заповідей потрібні для двох, аби пояснити, що не ми маємо здогадуватися, що Бог має на увазі, а саме Він повинен витлумачити, що вкладає в це поняття, коли говорить про любов до Себе та до ближніх, і в чому ця любов по-справжньому виявляється. З іншого боку, Десять Заповідей мають потребу у двох, аби вберегти нас від формального та поверхового дотримання.
Отже, Господь Ісус говорить, що ці дві заповіді містять у собі все вчення Старого Завіту і є узагальненням Десяти Заповідей. Це стверджує і святий апостол Павло, котрий пише: «Бо заповіді: “Не чини перелюбу”, “Не вбивай”, “Не кради”, “Не свідкуй неправдиво”, “Не пожадай” і які інші, вони містяться всі в цьому слові: “Люби свого ближнього, як самого себе!”» (Римл. 13:9). Не можна стверджувати, що дві головні заповіді заміняють решту. Проведемо аналогію: присутність на підприємстві головного інженера не свідчить про відсутність решти інженерів. Над ким тоді він буде головним? Ужите тут давньогрецьке дієслово анакефалайо́о («міститися») буквально означає «з’єднувати під одним заголовком». Тому дві заповіді Христа – це заголовок до двох скрижалей Декалогу, а не їхня заміна.
Боже вчення міститься у святій Біблії. Основні її закони – у Торі, а центром Тори є Декалог (Десять Заповідей). Головний принцип Декалогу узагальнений у двох заповідях – «люби Бога» та «люби ближнього», а якщо це висловити одним словом, то буде любов (Римл. 13:9, 10). Ця любов відтворюється і у двох заповідях Христа, і в Декалозі, і в усій Біблії.
Новизна заповіді
Чому ж тоді наш Спаситель називає заповідь новою, якщо вона була в часи Старого Завіту? Сам Христос пояснює це в Євангелії від Івана: «Заповідь нову даю вам: Любіть один одного. Як Я полюбив вас, так і ви любіть один одного» (Івана 13:34).
Слід зауважити, що тут фраза «нова заповідь» – ентоле́н кайне́н – означає оновлену заповідь. У давньогрецькій мові для позначення нового в часі, чого ще не було, як правило, вживають слово не́ос, а щоб показати щось нове за своєю якістю, то слово кайно́с, яке тут і вжито. Христос не каже: «Я даю вам заповідь, про яку ви ніколи не чули», – бо вони її знали. Наприклад, її цитує законник Христу в Луки 10:25-28. Новизна заповіді полягала в тому, що вперше вона була не просто проголошена словами, а продемонстрована й показана в реальному житті. Новизна була у фразі «любіть, як Я полюбив вас», тобто як Господь наочно продемонстрував. У попередніх розділах ми зазначали, що навіть у маніфесті Нового Завіту сказано не про скасування Божого Закону, а про бажання Христа вписати вже наявний Закон глибоко в людське серце: «Оце Заповіт, що його Я складу по тих днях із домом Ізраїлевим, говорить Господь: “Покладу Я Закони Свої в їхні думки, і на їхніх серцях напишу їх, і буду їм Богом, вони ж будуть народом Моїм!”» (Євр. 8:10). Із цим погоджуються й деякі відомі богослови та проповідники. Наприклад, відомий проповідник XIX століття Дуайт Муді писав: «Ісус ніколи не засуджував Закон і пророків, але Він засуджував тих, хто не корився їм. Хоч Він дав нову заповідь, це не означає, що Він відмінив старі. Пояснені Ісусом Христом, вони стали ще більшим об’єктом дослідження» (Dwight L. Moody. Weighed and Wanting [1898]. Р. 15, 16 –  книга про Десять Заповідей).
Знак освячення та приналежності Богові
Якщо Христос бажає написати Свій Закон на серцях християн, то, звичайно, увесь. Якби можливо було проігнорувати хоч одну заповідь, то злодії та грабіжники обрали б восьму, професійні вбивці – шосту, шахраї – дев’яту, а розпусники та перелюбники –  сьому.
Якщо християни й порушують ці заповіді, то потай, просячи прощення в Бога. Проте є заповідь, що написана та проголошена Богом – Отцем, Сином та Святим Духом, порушенням якої чимало християн навіть хвалиться. Ідеться про четверту заповідь Декалогу – суботу. Утім, саме вона в Законі відіграє особливу роль Божого знаку. «І святіть суботи Мої, і вони стануть знаком поміж Мною та між вами, щоб пізнати, що Я – Господь, Бог ваш!» (Єзек. 20:20). Насамперед Господь говорить: якщо людина дотримується Господньої суботи – це тест, який виявить, що вона знає Бога й служить саме Йому. Слово яда́ – «пізнати» – означає «пізнати щось глибоко; мати близькі взаємини». І ось друга ознака: «І також дав Я їм Свої суботи, щоб були вони знаком поміж Мною та між ними, щоб пізнати, що Я Господь, що освячує їх» (Єзек. 20:12). Субота – це знак, що показує, наскільки ми дозволяємо Богові освятити нас Своєю  близькою присутністю.
Печатка, поставлена Богом у Законі
Заповідь про суботу, що міститься в центрі Закону, – Божий знак і печатка.
Кожний серйозний документ має бути завірений печаткою. Чи є Божа печатка в Законі, проголошеному та записаному Самим Богом? Розгляньмо детальніше.
Кожна печатка повинна містити ім’я особи, її титул та межі володіння. Наприклад, Єлизавета І (її ім’я), королева (її титул) Великобританії (територія її правління). За цими характеристиками намагатимемося виявити Божу печатку в Законі. У перших трьох заповідях немає цих ознак, з п’ятої до десятої також. Погляньмо ж у центр Декалогу: «Пам’ятай день суботній, щоб святити його!.. а день сьомий – субота для Господа (ім’я), Бога (титул) твого… Бо шість день творив (ще один титул – Творець) Господь небо та землю (територія), море та все, що в них…» (Вих. 20:8-11).
Виявляється, Бог розмістив Свою печатку в центрі Закону, у заповіді про суботу, оскільки там є ім’я Володаря – Господь (Ягве́), титул – Бог-Творець (Елогі̀м) і територія володіння – небо і земля. Тому те, що в книзі Єзекіїля Бог називає вшануванням суботи, Його особливим знаком, ми знаходимо і в самій заповіді.
Можливо, хтось, читаючи цей розділ, думає: «Усі ми грішні! Не страшно, якщо я ігноруватиму якусь із заповідей!» Святе Письмо застерігає: «Хай не буде поміж вами чоловіка чи жінки, або роду, або коліна, чиє серце відхилилося б нині від Господа, Бога нашого, щоб ходити й служити богам тих народів; нехай же не буде поміж вами коріння, з якого виростає отрута і гіркий полин, такого чоловіка, котрий, зачувши слова прокляття цього, нахвалявся б у серці своєму, кажучи: «Я буду щасливим, незважаючи на те, що буду ходити за сваволею серця свого», і пропаде таким чином ситий з голодним» (П. Зак. 29:17, 18).
Неможливо знайти справжнє глибоке щастя та мати успіх, порушуючи Божу волю, виражену у святому Законі. Чому? Бо форма й обряд можуть бути урочистими, навіть змістовними, але в них відсутні життя та біблійна істина. Для Бога важливо, щоб наша молитва та поклоніння не спиралися лише на емоційне сприйняття, а ґрунтувалися на чомусь глибшому та надійнішому. Біблія говорить: «Близький Господь до всіх, що прикликають Його, до всіх, що прикликають Його в істині» (Псал. 145:18).
Ви тепер знаєте Божу правду, викладену в Біблії, тому вибір залишається за вами. Оберіть сьогодні Божу волю, а не вигоду; Божу істину, а не так звану «правду» більшості! Цю дилему для себе повинен вирішити кожний, хто вважає себе щирим християнином. Заклик біблійного лідера Ісуса Навина крізь віки лунає й до наших сердець: «Виберіть собі сьогодні, кому будете служити… А я та дім мій будемо служити Господеві» (I. Нав. 24:15). Молюся про те, щоб це рішення стало вашим!
Тема   13
СВЯТИЙ  ДЕНЬ  ХРИСТА  Й АПОСТОЛІВ
У різних сферах нашого життя панують різноманітні міфи. Змінювати свої переконання про навколишній світ ніхто не любить, та що робити, коли ці ідеї ґрунтуються на цілковитій дезінформації? Чи є дієвий спосіб розвінчати міф? Часто люди не зважають на суперечливі факти й тримаються за свої помилкові переконання до останнього. Проте «є шляхи, котрі видаються людині бездоганними; але кінець їхній –  стежка до смерті» (Прип. 14:12). У духовній сфері лише Творець визначає, що міф, а що істина.
У християнському світі є різні думки щодо суботи. Чимало християн вважає, що нині святкування суботи необов’язкове для християн. Є три основних версії, які хотілося б розглянути.
Життя Христа і субота
Отже, чи скасував Христос святість суботи Своїм життям?
Чимало християн заявляє про свою відданість Христові. Тому Бог пропонує іспит на вірність. Коли ми говорили про Закон, то ставили запитання: чи насправді знаємо Господа? Чи перебуваємо в Христі? Чи любимо Ісуса? (Див. 1 Івана 2:3-6). Це нескладно перевірити – погляньте на вибір та цінності Христа. Запитайте себе: який день святив Ісус упродовж життя? Тоді все стане зрозуміло: як щирі християни, ми маємо наслідувати приклад Христа.
Кожен з нас має звички – добрі чи погані. Звичка – це те, що періодично практикується в житті. У Христа була усталена звичка, про яку читаємо в Євангелії:  «І прибув Він до Назарета, де був вихований. І за звичаєм Своїм Він прийшов дня суботнього до синагоги, і встав, щоб читати… І прийшов Він у Капернаум, галілейське місто, і там їх навчав по суботах» (Луки 4:16, 31).  Христос мав звичку (гр. ейото́с – «мати звичку») по суботах приходити на богослужіння протягом Свого земного життя, починаючи з 12 років, коли Ісус уперше з батьками пішов до храму, і аж до 33-річного віку, коли був розп’ятий. Упродовж цього часу було понад 1 000 субот. Немає навіть натяку на те, щоб Ісус святив якийсь інший день, окрім суботи.
І що ж обирати сьогодні справжнім християнам? Апостол радить: «Хто каже, що в Ньому перебуває, той має поводитися так само, як поводився Він» (1 Івана 2:6). Це сказано в контексті дотримання Божих Заповідей (див. вірші 3-6).
Христос – порушник суботи?
Дехто звинувачує Христа в порушенні суботи, наводячи приклад, як Ісус дозволив учням зривати колоски, коли вони були голодні (див. Матв. 12:1-12). Чи порушили Ісус та Його учні спокій суботнього дня? Ні. Вони не порушили Божу заповідь, бо вона не передбачає заборону задоволення реальних щоденних потреб людей, таких як голод чи зцілення каліки. Це не можна вважати звичайними справами, які не годиться робити у святий день (див. Ісаї 58:13). Тому Ісус як Автор Десяти Заповідей та суботи не міг її порушувати, бо краще за фарисеїв знав, як по-справжньому святити цей день. Він повставав проти традицій, котрі виникли й розвивалися завдяки вченню книжників. Книжники та фарисеї додали до Божої заповіді свої приписи й зробили суботу не радістю, а тягарем. У Мішні була заборона на 39 видів різних робіт у суботній день (Shaibath 7. 2. Талмуд видання Сончіно.  С. 348, 349).
Знаючи, що однією з причин, з яких Ізраїль потрапив до вавилонського полону, було збезчещення народом суботи, фарисеї вирішили запобігти повторенню біди. Бажаючи захистити святість суботи, вони створили довгий перелік норм і правил, які регламентували, що можна і чого не можна робити цього дня. Ось деякі із цих правил. Якщо курка знесла яйце в суботу, чи можна його з’їсти? Думка більшості фарисеїв була така: якщо курка-несучка, то знесене в суботу яйце їсти не слід, оскільки курка працювала. Та якщо це була курка, яку відгодовували на м’ясо, тоді яйце можна з’їсти, бо несення яєць не було її основним заняттям. Висловлювалося також припущення, що ви не можете їсти яйце, знесене в суботу несучкою, доки не вбили курку за порушення суботи.
Чи можна дивитися в дзеркало в суботу? Ні, бо якщо ви побачите сиву волосину, у вас може з’явитися спокуса вирвати її, чого робити не можна, оскільки ця дія прирівнюється до збору врожаю і вважається порушенням суботи.
Якщо ваш будинок запалав вогнем у суботу, чи можна врятувати свій одяг? Ви можете винести тільки один комплект одягу. Та якщо ви одягнете один комплект на себе, то можете винести ще один.
Ісус говорив: «Вони ж в’яжуть тяжкі тягарі, і кладуть їх на людські плечі» (Матв. 23:4). Своїми діями Ісус не порушував четвертої заповіді про суботу, а хотів повернути їй початкове призначення: сприяти радісному богопоклонінню.
Субота і Голгофа
Ось інша думка щодо скасування святості суботи: саме смерть Христа на Голгофі знищила святість суботи.
Для Христа вид смерті та час страти не був таємницею, про це Він щонайменше тричі повторював Своїм учням: «Ви знаєте, що через два дні буде Пасха, –  і Людський Син буде виданий на розп’яття» (Матв. 26:2; див. також Матв. 16:21; 17:22, 23; 20:18). Тому, якби Ісус вніс якісь зміни до Закону, Він мав би сказати про все важливе напередодні ув’язнення та страти. Та в жодного із чотирьох євангелістів немає ані слова й навіть натяку на скасування святості суботнього відпочинку. Навпаки, є опис, що робили перші християнки, серед яких була Марія, мати Ісусова, коли Христос помер і Його тіло зняли з хреста. «День той був Приготування, і наставала субота. А жінки, що прийшли були з Ним із Галілеї, ішли слідом, і вони бачили гроба, і як покладене тіло Його. Повернувшись, вони наготували пахощів і мира, а в суботу, за заповіддю, спочивали» (Луки 23:54-56).
З людського погляду похорон не є звичайною справою. І якщо людина помирає напередодні суботи, то екстрені приготування в цей день не заборонені Господом. Проте благоговійне ставлення Марії, матері Ісуса, та інших жінок до святості суботнього дня має бути прикладом для наслідування для всіх, хто називає себе християнином. Смерть Христа нічого не змінила: Ісус у суботу спочиває в гробниці, а Його вірні послідовники й далі святять суботу у своїх  помешканнях.
Субота і воскресіння Христа
Найбільш численна група віруючих вважає, що саме воскресіння Христа нівелювало благословення суботи.
Та Бог, передбачаючи це, надав більшу кількість аргументів. Ісус, пророкуючи про знищення римлянами Єрусалима через 40 років після Його воскресіння та вознесіння, промовив: «Моліться ж, щоб ваша втеча не сталась зимою, ані в суботу» (Матв. 24:20). Чому ані зимою, ані в суботу? Аби втеча не відбулася взимку через несприятливі погодні умови, а в суботу – оскільки й через 40 років вона залишиться благословенним днем спокою та святості.
Сам апостол Павло, якого на підставі послань звинувачують в антисуботніх настроях, усе своє життя святив лише суботній день і відвідував богослужіння тільки по суботах, хоч у язичницьких країнах було б зручніше святити неділю, бо саме тоді язичники поклонялися богу сонця. Ось приклад того, який день був днем поклоніння для апостола Павла: «А вони, пішовши з Пергії, прийшли до Пісідійської Антіохії, і дня суботнього до синагоги ввійшли й посідали»  (Дії 13:14).
Тільки заради євреїв?
Дехто стверджує, що Павло відвідував синагоги лише по суботах тільки заради євреїв, котрі шанували суботу. Проте це твердження хибне, бо в цьому самому розділі написано: «Коли виходили вони з юдейської синагоги, погани просили, щоб наступної суботи говорили до них ці слова. Як розійшлися з синагоги, багато з юдеїв і богобоязні прозеліти пішли за Павлом і Варнавою. Вони, говорячи до них, переконували їх перебувати в Божій ласці» (Дiї 13:42, 43). Якби Павло мав намір започаткувати інший день поклоніння (хоч на це мав право лише Христос), то зробив би це саме тоді, бо язичники просили його прийти до них ще раз. «Прийдіть завтра, – міг сказати він, – і не потрібно було б чекати цілий тиждень! Зберемося десь в іншому місці». Однак текст 44 свідчить: «А в наступну суботу зібралося майже все місто послухати Божого Слова».
Аргумент синагоги
Дехто вважає, що апостоли збиралися в синагогах тільки по суботах, бо в інші дні синагоги були зачинені.
Та й це було передбачено Тим, Хто надихнув пророків та апостолів писати Святу Книгу. Ось згадка про місто в Європі, що прийняло християнство, – Филипи, Македонія: «Дня ж суботнього вийшли ми з міста над річку, де, за звичаєм, було місце молитви, і, посідавши, розмовляли з жінками, що посходились» (Дiї 16:13). Там не було Божого храму й навіть синагоги, але це не завадило Павлові й далі регулярно, за звичаєм, збиратися саме суботнього дня й поклонятися Богові разом із  жінками, що там зібралися.
Одноразове чи регулярне  дотримання суботи?
А можливо, це єдиний випадок у Филипах? Чи святив суботу апостол Павло, перебуваючи в інших містах? Щодо апостола вжито те саме слово е́йота, як і в Луки 4:16 щодо Христа: «За звичаєм, Павло ввійшов до них і через три суботи змагався з ними з Писання» (Дiї 17:2). Тобто, як і про Христа, сказано, що він мав постійний звичай по суботах поклонятися Богу. Те саме написано, коли апостол перебував у місті Коринті: «Щосуботи дискутував у синагозі, переконуючи юдеїв та греків… І лишився на рік і шість місяців, навчаючи в них Божого Слова» (Дiї 18:4, 11).
Отже, провівши в цьому портовому місті тривалий час, Павло 78 субот протягом 1,5 року щосуботи приходив на поклоніння Господові та навчав юдеїв і греків Божого Слова.
Божі вірні мужі від Адама протягом усієї біблійної історії не знали про інший святий день, окрім суботи.
Питання не дня, а послуху
Шановні християни! Питання суботи – це не просто питання дня, а питання послуху. Так само Адам та Єва не мали вживати плоди з дерева пізнання добра і зла. Було важливо, до кого вони прислухаються і кому більше довіряють – Богові та Божому Слову чи словам змія, ворога людства. Апостол Павло пише: «Хіба ви не знаєте, що кому віддаєте себе за рабів на послух, то ви й раби того, кого слухаєтесь, – або гріха на смерть, або послуху на праведність?» (Римл. 6:16).
Субота для християн
Субота – день поклоніння християн Богові. Чому?
Ось шість вагомих біблійних причин:
1) Христос дав суботу Адаму в раю, оскільки ніщо без Сина не постало, що з’явилося на Землі під час творіння. Наприкінці творчого тижня Христос створив суботу (Івана 1:3; Колос. 1:16; Бут. 2:1-3).
2) Христос проголосив її на Сінаї, оскільки Він вів Ізраїль пустелею 40 років (1 Кор. 10:4, 9). Це був Бог Елогі̀м, Якого ми називаємо Трійцею, Котрий дав Закон на Сінаї (Вих. 20:1).
3) Ісус святив тільки суботу протягом усього земного життя (Луки 4:16, 31).
4) Христос застерігав щодо небезпеки її порушення й через 40 років після Його вознесіння, кажучи: «Моліться ж, щоб ваша втеча не сталась зимою, ані в суботу» (Матв. 24:20).
5) Заповідь про суботу залишається для християн, оскільки її святили апостоли, зокрема апостол язичників Павло (Дії 13:14, 42-44; 16:13; 17:2; 18:4, 11).
6) Христос разом зі Своїм народом святитиме суботу впродовж усієї вічності (Ісаї 66:22, 23).
Своїм життям та прикладом Спаситель запрошує сьогодні всіх християн святити Господню суботу аж до Його повернення.
Тема   14
ЗАБУТИЙ  ДЕНЬ  ГОСПОДНІЙ
Німецький учений, філософ і публіцист Георг Ліхтенберг у XVIII столітті писав: «Часто заслуговують особливого дослідження найвизначніші погляди й те, що кожний вважає давно вирішеним». І справді, думаю, ви погодитеся, що істинність не вимірюється часом. Мають бути надійніші критерії, аніж просто вік традиції.
Якщо сьогодні запитати християн: «Чому ви святкуєте неділю, якщо в Біблії немає на це Божого повеління?», – більшість скаже: «Бо так було з давніх-давен».  А й справді, звідки ж походить дотримання неділі, якщо Божі мужі в дохристиянський час та й Сам Христос зі святими апостолами не знали про святкування іншого дня, окрім суботи?
Пророцтва про зміну святкового часу
За 600 років до Христа богонатхненне пророцтво передбачило відступлення християнства від істини. «І він буде говорити слова проти Всевишнього,  і пригнобить святих Всевишнього, і буде думати позмінювати свята та закон, і вони віддані будуть  у його руку аж до одного часу, і часів і половини часу» (Дан. 7:25). Хто цей «він»? У Євангелії йдеться про те, що зі смертю апостолів почнеться поступова духовна деградація і в християнство почнуть вкрадатися єресі: «Бо я знаю, що як я відійду, то ввійдуть між вас вовки люті, що отари щадити не будуть... Із вас самих навіть мужі постануть, що будуть казати перекручене, аби тільки учнів тягнути за собою... Тому-то  пильнуйте, пам’ятаючи, що я кожного з вас день і ніч безперестанно навчав зі слізьми ось три роки»  (Дії 20:29-31).
Хіба заповідь про суботу не була проголошена Самим Богом і написана Його рукою, як і заповіді «Не вбивай!» та «Не кради!»? Чи не збулося ще одне сумне пророцтво Біблії, коли Господь констатує сумний факт: «Священники її ламають Закона Мого, і зневажають Мої святощі, не розрізняють між святим та несвятим, і не оголошують різниці між нечистим та чистим, і від субот Моїх закривають свої очі. І був Я зневажений серед них» (Єзек. 22:26).
Історична панорама зміни заповіді
Пророцтво апостола Павла незабаром почало здійснюватися… Суботнього дня дотримувалися кілька поколінь після Христа, але цей вплив поступово слабшав, у міру того як зростав вплив неділі. Чому? Християни бажали відгородитися від юдеїв, бо внаслідок бунтів і постійних повстань проти римлян юдеї зазнавали гонінь, ув’язнень та смерті. Римляни вважали християн сектою в межах юдаїзму, тому гонінь не уникали й вони. Уже в ІІ столітті папа Сікст спонукує християн до того, щоб святити разом із суботою і п’ятницю як день розп’яття та смерті Ісуса Христа. Згодом офіційна Церква ставала сильнішою й усюди, де вона мала вплив, придушувала суботу й підносила значущість першого дня тижня.
Наприклад, 200 року н. е. папа Віктор вводить обов’язкове щорічне вшанування воскресіння Христового й наказує відлучати від сану священників, що святкують суботу. Ця тенденція починає ширитися, аж доки 7 березня 321 року не виливається в офіційну постанову напівязичницького імператора Костянтина про відпочинок лише в недільний день. Текст наказу Костянтина був таким: «У високоповажний день сонця нехай усі судді, чиновники й весь міський люд покояться й нехай всі ремісничі майстерні будуть зачинені. Однак у сільській місцевості люди, зайняті польовими роботами, можуть вільно й далі трудитися, бо часто трапляється, що наступного дня може піти дощ і вже не можна буде ані сіяти, ані працювати у винограднику. Якщо втратити сприятливий час для цих робіт, благословення неба не виллються настільки щедро». Це повеління через 10 років продублював Лаодикійський собор.
Костянтин як мудрий політик розумів, що насильством та кров’ю його попередники мало чого досягли у викоріненні християнства. Тому він обрав хитріший та підступніший шлях – зробив християнство офіційною релігією. Для об’єднання панівних релігій в імперії йому був необхідний спільний день поклоніння –  і ним стала неділя, коли язичники поклонялися своєму головному божеству – Сонцю. У багатьох мовах світу це збереглося в назвах днів тижня: Sunday (англ.), Sonntag (нім.), Søndag (датською, норвезькою), Söndag (шведською).
Коли прийшов до влади Костянтин, здавалося, настав розквіт християнства, котре перейшло з катакомб у пишні храми, куди стікалися представники різних світових релігій… Та якою ціною? Назва цієї ціни – КОМПРОМІС. Дуже дорого заплатило християнство за цей примарний мир та спокій! Відомий історик Уаррей у книзі «Історія Церкви» пише: «Християнство стало популярним, і більша частина поган прийняла лише назву, у душі залишаючись язичниками. Заблудження наповнили Церкву, і християнство можна було б назвати хрещеним язичництвом»  (Т. 2. Розд. 7).
Католицький «Доктринальний катехізис» Стефана Кінана (С. 174) описує, чим керуються ті, хто святкує неділю: «Запитання. Чи можете ви в інший спосіб довести, що церква має владу встановлювати обов’язкові свята? Відповідь. Якби вона не мала такого права, то не могла б зробити те, у чому з нею погоджуються сучасні богослови: вона не могла б встановити дотримання неділі, першого дня тижня, замість суботи, сьомого дня, оскільки цю заміну не можна обґрунтувати Писанням». А також С. 352: «Запитання. Коли протестанти працюють у суботу, сьомий день тижня, чи дотримуються вони Священного Писання як свого єдиного мірила віри? Чи є такий дозвіл у Святому Письмі? Відповідь. Навпаки, вони користуються тільки авторитетом церковного переказу. Відкидаючи суботу, вони порушують одну із заповідей Божих, які Господь ніколи не відміняв: “Пам’ятай день суботній, щоб святити його”».
Підстава для святкування інших днів
Дозвольте вам нагадати, що у Святому Письмі жодного разу не згадується слово «неділя», вона названа першим днем тижня. Дехто скаже: «Я святкую неділю, бо Христос воскрес першого дня тижня». Проте Христос був зі Своїми учнями 40 днів після воскресіння аж до вознесіння й ніколи не стверджував: «Оскільки Я воскрес у неділю, то ви маєте її святити». Усе, чого ми дотримуємося в духовному житті, має бути не результатом наших здогадок, а повелінням та заповіддю Христа. Бог не бажає, щоб ми здогадувалися про принципи моралі, самі вигадуючи собі заповідь. Бо не ми, а Він єдиний Законодавець  (див. Якова 4:12).
Якщо керуватися здогадками, то дехто запитуватиме: «Чи відіграє роль у нашому спасінні Вечеря Господня?» «Так!» – буде відповідь християн. «Отже, –  продовжить він, – якщо ви всі погоджуєтеся з важливістю Вечері Господньої, я пропоную всім християнам почати щотижнево святкувати четвер як Божий святий день, оскільки саме в четвер Христос спожив першу пасху з апостолами». Інший не погодиться і скаже: «У мене є інша пропозиція. Що може бути важливішим для спасіння людини, аніж Голгофська жертва Христа? Усі згодні? Тому я пропоную віднині щотижня святити п’ятницю, оскільки саме в п’ятницю помер Ісус заради нашого спасіння».
То який день святити? Який найважливіший?
Вечеря Господня відбулася в четвер, епохальна за значенням смерть Христа за наші гріхи – у п’ятницю, а славне воскресіння – у неділю, але жодний із цих днів Ісус не святив і не звелів святити. Чому? Заповідь про суботу, що дана Адамові на початку й написана на Сінаї, залишалася дієвою, тому святі апостоли, мати Марія й інші християни й далі святили суботу і після смерті та воскресіння Ісуса.
Як по-справжньому вшанувати  воскресіння Христа?
Якщо ж християнин прагне вшанувати воскресіння Христове, то має знати: святкування недільного дня не є символом воскресіння Ісуса, інакше нам би довелося вшановувати це свято або лише раз на рік, або, якщо людина надає духовного значення події, щодня, але не щотижнево. У Новому Завіті символом Христового воскресіння є не освячування неділі. Апостол Павло пише: «Чи ви не знаєте, що ми всі, хто хрестився у Христа Ісуса, у смерть Його хрестилися? Отож, ми поховані з Ним хрещенням у смерть, щоб, як воскрес Христос із мертвих славою Отця, так щоб і ми стали ходити в обновленні життя» (Римл. 6:3, 4).
Чітко та зрозуміло апостол Павло пояснює, що занурення у воду, тобто хрещення, подібне до поховання Ісуса, а підняття з води – до Його славного воскресіння!
Тому людина, що свідомо приймає хрещення в дорослому віці, а також живе освяченим Христом життям, ушановує цим воскресіння Спасителя. Ось євангельське розуміння вшанування воскреслого Христа.
Навіть якщо ангел з неба…
Апостол Павло знав, як небезпечно довіряти людським традиціям, тому й писав: «Але якби й ми чи сам ангел з неба благовістили вам інше, ніж те, що ми вам благовістили, – хай буде ана́тема (проклятий)!» (Гал. 1:8). Є, звичайно, нейтральні традиції, дотримуючись яких, ми не грішимо. Проте, як вірні християни, ми не маємо права приймати та вірити традиціям, що суперечать Божому Слову, інакше почуємо докір Христа: «Але намарно шанують Мене, навчаючи учення і заповідей людських» (Марка 7:7).
Дві тисячі років тому апостол Петро опинився перед дилемою: прислухатися до релігійної більшості й жити спокійно, як усі, чи обрати Божий шлях. Одного разу він уже зрадив Господа, тому його відповідь була сповнена твердої рішучості: «Бога повинно слухатися більш, як людей!» (Дiї 5:29).
Кожен християнин має прийняти рішення: дотримуватися людських традицій чи Божих Заповідей. Від цього залежить наша вічна доля та спасіння. Апостол Павло запитує нас: «Хіба ви не знаєте, що кому віддаєте себе за рабів на послух, то ви й раби того, кого слухаєтесь, –  або гріха на смерть, або послуху на праведність?» (Римл. 6:16). Зробіть вибір свого життя: я слуга Господній, тому бажаю наслідувати Його, а не дотримуватися людських заповідей!
Видатна українська письменниця та поетеса Ліна Костенко написала відомі рядки. Вони стосуються й  нашої теми сьогодні:
Життя пройде, немов вода,
І відцвіте, немов вишнева гілка…
В житті одна помилка – не біда,
Біда, коли усе життя – помилка.
Тема   15
ЧИ  ВІДРІЗНЯТИ ДЕНЬ  ВІД ДНЯ?
Коли вас запитують: «Ти вільний?», – що ви відповідаєте? Це залежить від того, хто запитує й навіщо. Якщо запитує моя дитина, то, напевно, хоче погратися зі мною, тому я кажу: «Зачекай трішки, тато звільниться й побавимося». Якщо запитує дружина, я дізнаю́ся, наскільки терміново потрібна допомога. Якби про це запитала якась незнайома жінка, я б сказав: «Ні, я одружений і маю четверо дітей». Коли ставить те саме запитання іноземець, я впевнено кажу: «Так, я вільний, бо живу в демократичній державі, де є свобода слова та релігії». Згідно з наведеними прикладами, ми по-різному відповідали б на запитання про те, чи вільні. Виявляється, важливу роль відіграє контекст.
Визначення терміну «контекст»
У В Академічному тлумачному словнику української мови подано таке визначення контексту: «Контекст (від лат. сontextus – з’єднання, сплетіння, тісний зв’язок) – закінчений за змістом уривок тексту, що дає змогу встановити значення слова або речення, які входять до його складу». Тобто це сукупність фактів та обставин, в оточенні яких відбувається будь-яка подія, чи синонім самого оточення, середовища.
Без розуміння контексту ми хибно трактуватимемо фрази чи значення слів. Це стосується і тлумачення слів Біблії. Особливою проблемою герменевтики, науки про тлумачення Святого Письма, є проблема листів. Вона полягає в тому, що ми бачимо тільки відповіді,  а не знаємо, про що запитували. Тому на підставі відповіді святих апостолів та з контексту конкретної фрази чи речення дослідник повинен зрозуміти, про що ж запитували, і з’ясувати істинне значення богонатхненних тверджень.
Ми розглянемо шість уривків Святого Письма, які нібито заперечують важливість та святість суботи для новозавітних християн. Чотири з них ми знаходимо в апостола Павла. Недарма апостол Петро, згадуючи послання Павла, говорить, що «у них є дещо важко зрозуміле» (2 Петра 3:16).
Чи розрізняти дні для Господа?
Перший уривок міститься в Посланні до римлян: «Слабкого у вірі приймайте без суперечок щодо переконань. Адже один вірить, що можна все їсти, а слабкий їсть зелень. Хто їсть, хай не зневажає того, хто не їсть. А хто не їсть, хай не осуджує того, хто їсть, бо і його Бог прийняв. Хто ти такий, що судиш чужого раба? Перед своїм паном він або стоїть, або падає. Але він устоїть, тому що Бог має силу підтримати його. Хтось відрізняє один день від іншого, а хтось вважає всі дні однаковими. Нехай кожний тримається свого власного переконання. Хто розрізняє дні, – для Господа розрізняє. І хто не розрізняє днів, – для Господа не розрізняє. Хто їсть, – для Господа їсть, адже заносить подяку Богові. А хто не їсть, – для Господа не їсть, і дякує Богові» (Римл. 14:1-6).
Звичайно, цей складний для розуміння уривок тлумачать по-різному. Переважна більшість протестантських теологів стверджує: апостол Павло говорить про те, що субота як особливий день не має віднині значення для християн.
Пропоную вам дослідити фразу за фразою, знайти вісім фактів у цьому уривку й зрозуміти, про що насправді говорить апостол.
(1) Хто ж Законодавець?
Апостол Павло не викладає римлянам нових доктрин та не дає нових законів, оскільки, згідно з Новим Завітом, є лише «один Законодавець» (Якова 4:12) – Бог. Тому якщо шукати зміни в заповіді про суботу, то це мають бути повеління Самого Христа. Чи знаходимо ми в чотирьох Євангеліях прецедент для таких змін? Ні, Сам наш Взірець – Ісус Христос – протягом усього життя святив «за звичаєм» (Луки 4:16) лише суботній день. У Христа були суперечки з фарисеями щодо того, як правильно святити суботу. Законники через свої додаткові правила та приписи Талмуду зробили із суботи не день радості, як було передбачено Творцем, а ярмо й тягар для людей. Однак зверніть увагу: уже сам факт того, що Христос сперечається про її святість, свідчить про те, що субота залишається святою. Інакше який сенс сперечатися про її дотримання, якби вона не була для Христа святою чи Він збирався скасувати її?
(2) Спосіб життя апостола
Якщо ми хочемо пересвідчитися в достовірності сказаного людиною, нам слід дізнатися про її спосіб життя. Бо людину, яка говорить одне, а живе по-іншому, не можна назвати ні надійною, ні тим паче духовною, оскільки Бог просить: «Очистіть серця, двоєдушні» (Якова 4:8). Як апостол Павло власним життям свідчить про те, який день для нього був святим? Послання до римлян апостол пише з Коринту близько 56 року. Він відвідує церкву, для якої так багато зробив. Коринтська церква була заснована Павлом під час другої місіонерської подорожі. Написано, що в Коринті «щосуботи він провадив бесіди у синагозі – переконував юдеїв та греків» (Дiї 18:4). Текст 11 повідомляє, що Павло залишався там півтора року, тобто 78 субот, проповідуючи Христову істину. Щодо апостола Павла вжито те саме словосполучення то ейото́с, як і щодо Христа, – за звичаєм своїм. Ось що написано про його відвідування Солуня: «Павло, за своїм звичаєм, зайшов до них і три суботи говорив з ними із Писань» (Дiї 17:2). Як у Спасителя Христа, так і в апостола Павла був постійний звичай саме по суботах поклонятися Творцеві.
(3) Слабкі у вірі
На початку розділу 14 Послання до римлян ідеться про прийняття слабких у вірі. Чи можемо ми назвати слабкими у вірі тих, хто вважає що красти – це гріх, порушення шостої заповіді? А чи вважаються в християнському світі немічними у вірі ті, хто не чинить перелюбу, чи, навпаки, саме розпуста є ознакою духовного безсилля? Якщо виконання сьомої та восьмої заповідей є ознакою духовно сильних людей, то чому дотримання четвертої заповіді про суботу, даної тим Самим Христом, було би показником духовно слабких? Духовно слабкі люди – це ті, хто розцінює власні принципи, як Божі, тому вони дивуються, коли інші їх не дотримуються.
(4) Приймайте без суперечок про погляди
Тут ужито давньогрецьке слово діалоґісмо́с, що влучно передано в перекладі Івана Огієнка «не для суперечок про погляди». Що таке «погляди»? У кожного християнина можуть бути свої судження про духовні поняття, які Бог не визначив у Своєму Слові. Ужите в тексті 5 слово фроне́о означає «міркувати, оцінювати». Не може в справжнього християнина бути дві думки щодо того, поклонятися ідолам чи ні, служити єдиному Богові чи пантеону богів, обманювати чи казати правду… Чому ж тоді в християнина може бути інша думка щодо того, який день святити, якщо Христос та апостоли святили тільки суботній день? Без сумніву, апостол Павло, який протягом життя святив лише суботу, не міг сказати про четверту заповідь як про те, що Бог залишив на розсуд людей. Ушанування суботи –  це не «погляд» людей, а позиція Бога щодо єдиного святого дня. Бо Господь не звелів: «Святи один із днів тижня», а промовив: «Субота для Господа Бога твого». Тому цей уривок не про відміну якоїсь із Божих Заповідей, а про щось незначне, що Господь залишив на розсуд  людей.
(5) Бо один вірить, що можна все їсти.
Що означає ця фраза? Звичайно, Бог не вважає, що християнин може їсти абсолютно все: цвяхи, шурупи, деревину… Слово «все» не вживається й у релігійному значенні, бо в Дії 15:29 згадуються навіть заповіді із закону Мойсеєвого, що були дані ще в давнину Ізраїлеві, щоб «утримуватися від ідоложертовного і крові, і задушеного». Отже, слово «все» стосується тільки того, що Бог дав як їжу. Сам апостол Павло заявляє: «Коли їсте, коли п’єте, чи щось інше робите, – все робіть на славу Божу» (1 Кор. 10:31). Якщо є їжа, що приносить славу Богу, то має бути й така, яка знеславлює Його Ім’я серед християн.
Павло порушує й різні питання, що можуть викликати непорозуміння серед братів: щодо харчування й дотримання певних днів. Перше послання до коринтян було написане менш ніж за рік до написання Послання до римлян. Тому цілком розумно вважати, що в 1 Kop. 8 та Римл. 14 Павло обговорює такі питання. Він закликає зробити дещо заради немічних братів, а слово астене́о в давньогрецькому оригіналі тричі вживається і в Римл. 14, і в 1 Кор. 8.  У Першому посланні до коринтян він говорить про те, чи можна вживати їжу, присвячену ідолам. Згідно з укоріненим звичаєм, язичницькі священники вели активну торгівлю тваринами, яких присвячували в жертву ідолам. Павло роз’яснює коринтянам: оскільки ідол у світі ніщо, то й немає гріха у вживанні їжі, присвяченій йому. Унаслідок різного виховання і відмінності в духовному пізнанні не всі мають таке поняття й не всі можуть із чистим сумлінням споживати таку їжу. Тому заради немічного у вірі не вживайте цю їжу, щоб не бути для нього каменем  спотикання.
(6) Немічний їсть овочі.
Давньогрецьке ла́ханон – «городня рослина, овоч, зелень». Як бачите, у контексті не йдеться про м’ясо чистих і нечистих тварин. Павло не говорить про їжу, яка є шкідливою для здоров’я. Він жодним словом не натякає на те, що християнин, сильний у вірі, може вживати будь-яку їжу, не звертаючи уваги на те, як вона впливає на його організм. У Римл. 12:1 він уже роз’яснював, що істинно віруюча людина прагнутиме зберігати своє тіло святим, щоб віддати його Богу як жертву живу. Очевидно, боячись засмутити своїх братів, що вважали вживання ідоложертовного ідолопоклонством, деякі християни повністю утримувалися від м’ясної їжі та вживали лише зелень, тобто  овочі.
(7) Не засуджуйте.
У розділах 14 та 15 апостол Павло закликає християн бути поблажливими одне до одного, не зважати на незначні відмінності в розумінні, що не зазначені в Божому Слові. Він запрошує дві групи християн не зневажати, а з любов’ю приймати одне одного. Сильним у вірі слід шанобливо ставитися до тих, які не згодні з їхніми висновками. Він застерігає віруючих від того, щоб не стати каменем спотикання для іншого. Це ще один доказ того, що апостол говорить тут про несуттєві речі, від яких не залежить спасіння. Бо коли апостол порушує питання спасіння, то прямо говорить служителю Тимофієві: «Проповідуй слово, наполягай вчасно і невчасно, картай, забороняй, переконуй з усією терпеливістю та наукою» (2 Тим. 4:2).
(8) Не зважай на дні.
Ще один важливий факт допомагає нам усвідомити суть питання, яке Павло обговорює в цьому розділі. Спочатку багатьом християнам з юдеїв важко було збагнути, що церемоніальний закон виконався в Христі й став необов’язковим. Хоч під час смерті Ісуса на Голгофі завіса в храмі роздерлася надвоє, свідкуючи про прямий доступ усіх віруючих до Бога, і виконалося пророцтво, дане через Даниїла (розд. 9) про припинення жертвоприношень, усе ж таки першим християнам не були дані прямі вказівки відразу перестати дотримуватися щорічних юдейських свят і відкинути всі обряди. Наприклад, сам Павло вже після свого навернення був присутній на юдейських святах. Хоч він навчав, що обрізання ніщо (1 Kop. 7:19), та все-таки обрізав Тимофія (Дії 16:3) і сам погодився виконати обітницю церемоніального закону (Дії 21:20-27). У таких обставинах, у міру того як мали просвітитися розум і сумління віруючих, було доцільним поступове залишення різних приписів церемоніального закону.  Отже, серед християн з юдеїв неминуче з’являлися запитання щодо того, чи потрібно дотримуватися певних юдейських свят, які описані, наприклад, у розділі 23 книги Левит. Ми порушимо питання церемоніальних субот, коли розглядатимемо розділ 2 Послання до колосян.
Протестантські коментатори і Римл. 14
Те, що Павло навіть не натякає на скасування сьомого дня, суботи, визнають у своєму коментарі на Римл. 14:5, 6, наприклад, такі відомі протестантські коментатори, як теологи Пресвітеріанської церкви Джемісон, Фоесет і Браун. Ось що вони пишуть: «Із цих слів, де йдеться про дотримання днів, Альфорд доходить помилкового висновку: якби в умовах Нового Завіту закон про суботу втратив силу, то Павло не зважився б писати наведені вище слова. Насправді він би наважився, якби субота була звичайним юдейським святом, але довести, що воно не є таким на підставі лише того, що її дотримувалися при Мойсеї, неможливо.  І, звичайно, якщо за своїм походженням субота значно давніша за юдаїзм, і якщо навіть під час юдейства вона була однією з вічних святинь Десятислів’я й урочисто проголошена при гуркоті грому й сяйві блискавки на горі Сінай, і якщо Сам Законодавець (Христос), перебуваючи на Землі, сказав про неї: “Син Людський Господь і суботі” (Марка 2:28), то, зважаючи на це все, важко довести, що Павло бажає переконати своїх читачів у тому, ніби субота є одним із юдейських свят, що втратило своє значення».
Отже, і ми не маємо права вбачати в словах Павла те, чого в них немає.
Тема   16
ЧИ УСУНУВ ХРИСТОС  ДЕКАЛОГ?
Чи бувало, що ви поверталися з лекції чи проповіді й обговорювали з рідними або друзями почуте?  Але виникала проблема: усі чули те саме, але зрозуміли й тлумачили по-різному. І ми завзято стверджували: «Він мав на увазі ось це». А у відповідь чули: «Ні, ти помиляєшся, він мав на увазі зовсім інше…» Суперечка могла б тривати нескінченно. Як правильно зрозуміти сказане чи написане?
Ми й далі розглядатимемо уривки зі Святого Письма, які, здається, не вписуються в його загальну канву позиції щодо святості суботи.
Три важливих принципи  тлумачення Писань
Щоб правильно зрозуміти Святе Письмо, необхідно пам’ятати про кілька важливих принципів.
По-перше, слід пам’ятати про єдність Біблії. Сам Христос стверджує: «А якби ви вірили Мойсеєві, то повірили б Мені, тому що він писав про Мене. А якщо його писанням не вірите, – то як повірите Моїм словам?» (Iвана 5:46, 47). Отже, Біблія – це нерозривне єднання Старого та Нового Завітів, що були натхненими Святим  Духом.
По-друге, зважаючи на сказане вище, серед 66 книг Святого Письма немає суперечностей, бо в нього єдиний Автор – Святий Дух. Якщо ми їх знайшли, то проблема не в Біблії, а в нашому розумінні, бо апостол Петро пише, «що жодне пророцтво у Писанні не припускає власного тлумачення» (2 Петра 1:21). Не може один чи два складних тексти Святого Письма перекреслювати 150 зрозумілих та однозначних.
По-третє, щоб зрозуміти сам текст, потрібно спочатку дослідити безпосередній контекст, потім контекст послання чи книги й нарешті всього Писання, яке є цілісним та нерозривним.
Усунутий Закон заповідей
Дослідимо ще два уривки з послань апостола Павла. «Бо Він є нашим миром, що зробив з двох одне, зруйнував Своїм тілом перегородку, знищивши ворожнечу, усунувши закон заповідей навчаннями, щоб з двох збудувати в Самому Собі одну нову людину, влаштувати мир, хрестом примирити з Богом обох в одному тілі, знищивши в ньому ворожнечу» (Ефес. 2:14-16).
Послання до ефесян апостол Павло пише приблизно 62 року нашої ери з в’язниці. На наш подив, хоч Павло й був несправедливо ув’язнений, його послання сповнені любові та радості, вістки віри й надії. Він перебуває в ув’язненні через неправдиве звинувачення в тому, що нібито ввів не єврея до Єрусалимського храму (див. Дії 21:28). Це вважалося серйозним порушенням юдейського закону, і римляни в таких випадках навіть дозволяли стратити порушників. Знайомі Павла в Ефесі, безсумнівно, знали, з якої причини Павло перебуває в ув’язненні (Дії 21:27, 29). Для них, як і для Павла, не могло бути більш яскравого символу стіни розмежування між євреями та язичниками, про яку говорить Ефес. 2:14: «серединна перегородка». Ужита тут фраза месо́тойхон ту фраґму́ означає стіну чи перегородку, що стоїть посередині та заважає людям спілкуватися.
Загальний контекст Послання до ефесян
Уже було зазначено: для того щоб з’ясувати справжнє значення того чи іншого вірша, потрібно розглядати його в контексті. У розділі 1 Послання до ефесян апостол заохочує християн, особливо тих, хто прийшов з язичництва, говорячи, що Бог обрав їх від віку на спасіння, запечатавши Святим Духом. Розділ 2 розпочинається з того, що Господь по Своїй благодаті та милості запросив їх, мертвих у гріхах, щоб оживити з Христом і спасти Своєю благодаттю. І ось перед текстом, який ми аналізуємо, він пише: «Отож, пам’ятайте, що ви, нещодавно погани плоттю, котрих називали необрізаними так звані обрізані плотським обрізанням, звершеного руками, що ви були того часу без Христа, відчужені від спільноти Ізраїльської, чужими щодо заповітів обітниці, не мали надії і були безбожниками в світі» (Ефес. 2:11, 12). Про що він говорить? Чому язичники не мали надії та були чужими? Про ці розмежування сказано в Торі, наприклад, про аммонітян та моавітян: «…Десяте їхнє покоління не ввійде на збори Господні, аж навіки» (П. Зак. 23:4). І це означає, що ніколи не ввійдуть.
«Перегородки» традицій і церемоній
Багатьох цікавить запитання: про який же закон говорить апостол, коли каже, що він створював перешкоди в спілкуванні юдеїв та язичників? Святе Письмо, указуючи на закони, розмежовує їх, відводячи для кожного виду закону свою особливу роль та призначення. Якщо ви хочете дізнатися про це більше, замовляйте серію тем на дисках «Незрівнянне сяйво скрижаль», де ми детально зупиняємося на питаннях різновидів законів, а також Закону Божого, або книгу з однойменною  назвою.
Про який закон ідеться в цьому уривку: моральний чи церемоніальний? Тобто про Десять Заповідей чи закон церемоній, який містив обряди, жертвоприношення, омивання та ритуальні очищення?
В уривку йдеться про якісь перегородки. У часи Христа та Павла євреї спорудили в храмі аж три перегородки: перша – це окреме відділення для єврейських чоловіків, куди не мали права входити жінки та язичники; у другу входили лише єврейські жінки; третя –  зовнішній двір для всіх язичників. Отже, крім Божих постанов, люди поставили чимало власних перегородок та бар’єрів. Тому часто не самі приписи Мойсеєвого закону робили суворе розмежування, а нагромадження людських коментарів до цих постанов створили в часи Христа майже нездоланну прірву між юдеями та язичниками. Мета ж Христа полягала в тому, щоб власною жертвою усунути всі перешкоди на шляху до Бога й у спілкуванні між людьми – расові, національні та класові бар’єри. «Бо через Нього (Христа), одні й другі, маємо доступ до Отця в однім Духові. Отож, ви вже не чужі і не зайшлі, але співгромадяни святині і свої Богові» (Ефес. 2:18, 19). У Посланні до галатів написано: «І Писання, передбачивши, що вірою Бог виправдає поган, благовістило Авраамові: “Благословляться в тобі всі народи!” Тому ті, хто від віри, будуть поблагословлені з вірним Авраамом» (Гал. 3:8, 9).
В «Толковой Библии» під редакцією А. П. Лопухіна слово «учення» (Ефес. 2:15) тлумачиться так: «…Точніше буде перекласти ці тексти так: “Скасувавши тілом Своїм Закон заповідей, виражений у формі точних незаперечних постанов (en dógmasin)”». Отже, Христос, скасувавши церемоніальні приписи старозавітного закону, відкрив доступ до спасіння всім язичникам. Саме тому під час розп’яття Ісуса над усієї Землею пролунало «Звершилося!» і храмова завіса роздерлася надвоє (див. Матв. 27:50, 51). Бог відкрив доступ до Себе всім верствам населення, незалежно від етнічних та расових відмінностей, незалежно від статі та матеріальних статків: «Прийдіть до Мене, всі… і Я заспокою вас» (Матв. 11:28).
«Перегородки» Декалогу?
А чи створював бар’єри для спілкування Божий Закон? Якби Христос скасував Десять Заповідей, то християнство справедливо вважали б найбільш анархічною й аморальною релігією світу. Наприклад, політеїзм, або багатобожжя, без наявності першої заповіді стало б нормальним явищем. Можна було би поклонятися різним зображенням – намальованим, вирізьбленим чи витесаним. Зневага Божого Імені навіть заохочувалася б, бо не було би заповіді: «Не призивай Імення Господа, Бога твого, надаремно». Та хаос виник би не лише у взаєминах з Богом: коли людина не спілкується з Творцем, це позначається і на її стосунках з іншими. Пам’ятаєте, що сталося відразу після того, як Адам та Єва згрішили? Зіпсувалися стосунки через сварку та перекладання власної провини на іншого; гармонія з тваринним світом також зникла. Чи хотіли б ви жити в державі, де з Кримінального кодексу зникли б принципи Десяти Заповідей; де зазіхання бандитів на ваше життя та ваших дітей вважалося б нормальним явищем; де ви не могли б довіряти своїй половинці, бо вона законно мала би право жити з іншими; де ваша власність могла би стати надбанням злочинця, і головне – це не було би протиправним? Цілковита свобода! Можна цей перелік продовжувати, однак вкладати в уста апостола Павла слова, які він не говорив і не мав на увазі, не лише нечесно щодо його особистості, що благоговійно ставилася до Божого Закону, але це й приписування всьому християнству аморального вчення, яке воно ніколи не сповідувало.
Чому ж тоді ми маємо право вважати, що Бог усунув не «закон заповідей», а лише одну з Десяти Заповідей про суботу, а решта залишилися чинними в новозавітну епоху? Чому порушення шостої заповіді, що написана та проголошена тим Самим Отцем, Сином та Святим Духом, засуджується християнськими конфесіями як злочин проти Бога, а дотримання шостої заповіді про суботу вважається законництвом?
Заповідь про суботу:  моральний чи церемоніальний припис?
Мені доводилося чути досить дивну думку, що всі заповіді Декалогу є моральними й лише субота не стосується моральної сфери, а суто церемоніальної. Отже, чи є субота в Божих очах моральним приписом? Щоб відповісти на це запитання, слід визначити: а що належить до моральної сфери? Які категорії характеризують моральну сферу? Відомо, що християнська мораль – це те, що Бог визначає добром, а що злом, що є святістю, а що нечестям. Чи стосується субота цих категорій моралі? Почнемо зі святості. У самій четвертій заповіді вже сказано про це: «Пам’ятай день суботній, щоб святити його!» (Вих. 20:8). Шість разів у Священному Писанні згадано про святість і вшанування суботи. «І дав їм також суботи Мої, щоб вони були ознакою поміж Мною та ними, щоб знали, що Я – Господь, Котрий освячує їх» (Єзек. 20:12). А чи справді субота стосується таких категорій моралі, як добо і зло? «І я покартав князів з Юдеї, і сказав їм: Навіщо ви чините таке зло і опоганюєте день суботній?» (Неем. 13:17). Опоганюєте – давньоєвр. халя́ль – означає «бути оскверненим, нечистим».
Закон Божий не міг створювати перешкоди для спілкування між юдеями та язичниками, оскільки він був написаний, за свідченням Павла, у серцях язичників (див. Римл. 2:15). Моральний Закон облагороджував націю.
Декалог у Посланні до ефесян
Якщо говорити про безпосередній контекст Послання до ефесян, то слід зауважити, що апостол Павло згадує щонайменше шість із десяти заповідей Декалогу:
• В Ефес. 5:5 згадує про ідолослужіння, що є порушенням першої та другої заповідей Декалогу.
• В Ефес. 6:1-3 заявляє про непорушність п’ятої заповіді, що стосується шанобливого ставлення до батьків.
• В Ефес. 4:19 говорить про непорушність сьомої заповіді.
• Про необхідність восьмої заповіді він говорить в Ефес. 4, кажучи: «Хто крав, нехай не краде, а ліпше трудися, роблячи своїми руками корисне, аби було з чого вділити нужденному» (вірш 28).
• І нарешті, підносячи високо істину, відкриту в Законі, він згадує дев’яту заповідь Божого Закону, промовляючи: «А тому, відкинувши неправду, повідуйте істину кожний своєму ближньому, тому що ми члени один одному» (Ефес. 4:25).
Види біблійних законів
Апостол Павло звеличує Декалог, бо Закон Божий, Десять Заповідей, є відображенням характеру Бога, тому не може бути скасований, адже характер Господа є досконалим, а отже, незмінним (див. Мал. 3:6; Якова 1:17). Розмежування різних законів П’ятикнижжя розумів і апостол Павло, тому написав: «Обрізання ніщо, і необрізання ніщо; але все – у дотриманні заповідей Божих» (1 Кор. 7:19). Отже, закон про обрізання став у Новому Завіті ”нічим“, а моральний Божий Закон залишився ”усім“.
Не визнаючи факту існування кількох видів законів, ми будемо змушені визнати наявність суперечностей у Новому Завіті, зокрема в посланнях Павла. В Ефес. 2:15 він уживає слово катарґе́о, яке означає «усувати, відміняти, робити даремним». Це слово вживається і в Римл. 3:31, де апостол категорично заявляє, що правдива віра жодним чином не усуває й не скасовує Закон. У якому випадку Павло говорить істину? Якщо вірити в один неділимий Закон, то виникає суперечність. Та насправді він має рацію в обох випадках. Бо в першому йдеться про скасування обрядово-церемоніального закону та людських тлумачень, у другому ж – про незмінність та вічність Божого Закону.
Недільний збір пожертв
Розгляньмо ще один текст: «А коли збираєте для святих, то вчиняйте так, як я започаткував у церквах галатійських. Першого дня тижня кожний з вас нехай відкладає в себе і береже, скільки дозволить йому маєток, щоб не чинити збирань, коли я прийду» (1 Кор. 16:1, 2).  Цей уривок використовують, аби довести, що ранні християни в Коринті збиралися першого дня тижня, тобто кожної неділі, на особливі святкові богослужіння. Пропоную уважніше дослідити цей текст і з’ясувати, чи правильне таке тлумачення?
Рання Церква була єдиним тілом Христа. Вони підтримували й допомагали одне одному, навіть якщо жили в різних містах і не були знайомі. Наприклад, за кілька років до цієї події за дорученням братів апостол Павло доставив пожертви церкви для християн в Антіохії, які голодували (Дії 11:28-30). А тепер Павло запрошує церкву в Коринті надати допомогу християнам в Єрусалимі (2 Кор. 8, 9), що зазнавали гонінь за віру в Христа та голоду, оскільки більшість віруючих в Єрусалимі були бідними людьми (Дії 4:34, 35; 6:1; 8:1; 11:28-30). Апостол звернувся до коринтян із закликом допомогти, указуючи на добрий приклад церков в Ахаї та Македонії (див. Римл. 15:25, 26; 2 Кор. 8:1-7). Сам Ісус дав нам приклад, як служити людству, що страждає, оскільки Він більше часу проводив, зцілюючи хворих, аніж проповідуючи Євангеліє. Надання допомоги бідним покладено на церкву в усі віки, щоб християни могли виховувати в собі співчуття й любов до інших і явити їм могутню силу Євангелія Ісуса Христа (див. Луки 14:13, 14).
По-перше, цікаво зазначити: хоч Павло пише це Послання близько 57 року н. е., тобто через понад 25 років після воскресіння та вознесіння Христа, він не називає неділю святим днем, а просто першим днем тижня. В оригіналі написано «в перший день суботи», тобто перший день після суботи. Отже, відлік днів залишився таким самим.
По-друге, тут ужито давньогрецьке дієслово ті̀темі –  «відкладає», і його форма свідчить, що вони мають робити це регулярно.
По-третє, дієслово тесаурі̀дзо означає «берегти, зберігати, відкладати, накопичувати». Тобто апостол не говорить: зробите загальний збір пожертв у перший день тижня, а відкладайте й  накопичуйте в себе вдома, бо словосполучення пар-хеауто́ буквально означає  «у себе самого».
По-четверте, Павло пише: «Хі̀на ме хо́тан е́лто то́те лоґе́йай ґі̀нонтай», тобто «щоб не робити збір, коли я прийду». Ця фраза остаточно переконує нас в тому, що в цьому уривку не йдеться про недільні богослужіння християн, а про те, що після суботи, плануючи свій бюджет на тиждень, кожний християнин удома відкладав певну суму, щоб потім, коли апостол прийде, принести її як свій внесок для допомоги нужденним у Єрусалимі.
І по-п’яте, рання Церква в Коринті збиралася в суботу, оскільки написано, що Павло переконував юдеїв та греків і пробув там півтора року (див. Дії 18:1-11).
Слава Господу за те, що Його Слово є таким зрозумілим і при уважному вивченні Святий Дух відкриває істини, щоб ми переконалися: у Святому Письмі немає суперечностей!
Тема   17
ЧИ ПРИБИТА  СУБОТА  ДО ХРЕСТА?
Чи зазнавали ви коли-небудь страшної фінансової кризи? Що ви робили? Чи позичали гроші? Я знаю багатьох людей, які на все життя загнали свою сім’ю в кабалу через борги та відсотки в банку.
Яким би страшним не був матеріальний борг, є духовний борг, який ми самі сплатити неспроможні. Хтось сказав: «Якщо ти хочеш сам спасти душу, то маєш виконати три дії. По-перше, померти другою смертю за свої гріхи. По-друге, сам себе воскресити. По-третє, надалі прожити безгрішне життя. Оскільки це для будь-якої людини неможливо, саме тому, коли людство було в цілковитому відчаї, Бог Син прийшов, щоб замість нас заплатити за порушення Закону, аби ми могли мати надію на вічність.
Розписка, прибита до хреста
Настав час дослідити ще один текст, який викликає суперечки щодо ролі Божого Закону та суботи для християн. «Знищивши розписку стосовно нас, яка своїми приписами була проти нас, Він забрав її з-поміж нас і прибив до хреста» (Колос. 2:14; у перекладі І. Огієнка –  «рукописання»). Деякі коментатори застосовують термін «рукописання» щодо Десяти Заповідей. Чи так це?
Контекст Послання до колосян
Із цього Послання стає очевидним факт, що в церкві в Колосах лжевчителі прагнули, щоб колосяни прийняли щось інше, а не Христа. Зверніть увагу на те, на чому наполягали лжевчителі.
1. Вони прагнули навчати людей якоїсь додатко- вої філософії (Колос. 2:8). Слово «філософія» складається з двох частин філе́о – «любов», софі̀а – «мудрість». Нічого поганого немає в любові до справжньої мудрості, якщо вона небесного походження й не суперечить Божому Слову. Проте тут ідеться про філософію, котра  сюлаґоґо́н – «не ошукав» – буквально означає «відводити в полон». Це слово вживалося, коли йшлося про викрадення людей чи коли хтось збочував із правдивого шляху.
2. Вони прагнули, щоб люди прийняли ще й астрологічну систему (Колос. 2:8). Ужитий тут грецький термін стойхе́йя – «стихії світу» – мав значення «початкова, основна матерія». У міфології елементи матерії, представлені духами, могли означати зірки та їхні божества. Ці лжевчителі, певно, проповідували, що люди перебувають під впливом духів зірок і планет (як сьогодні стверджують деякі астрологи), і для того щоб звільнитися, їм потрібне особливе знання, що виходить за межі того, яке міг дати Христос.
3. Вони наполягали на тому, щоб запровадити обрізання для тих, хто приймає християнство  (Колос. 2:11). Для них цей знак на плоті мав служити ознакою спасіння. Однак в інших посланнях апостол Павло прямо заявляв про умови завіту новозавітного часу: «Обрізання ніщо, і ніщо необрізання, а важливе – дотримування Божих заповідей» (1 Кор. 7:19). Апостол зазначає, що Божий Закон, Десять Заповідей, залишається, а от приписи церемоніального закону втратили для християн своє значення.
4. Вони прагнули ввести аскетичні правила й норми (Колос. 2:18-23), які б регулювали, що християни мають право їсти й пити і яких днів вони повинні дотримуватися як святкових. Ці люди хотіли повернути всі прадавні юдейські закони й норми і навіть додати власні.
5. Вони прагнули запровадити поклоніння ангелам (Колос. 2:18). Цілком імовірно, вони навчали, що Ісус був лише одним із численних посередників між Богом та людиною і що поклонятися потрібно всім цим посередникам.
Як бачимо, це було поєднання гностицизму та юдаїзму. Подібні знання й астрологію запозичили із гностицизму, а аскетизм і дотримання норм і правил – з юдаїзму.
Що таке «розписка»?
«Знищивши розписку стосовно нас, яка своїми приписами була проти нас, Він забрав її з-поміж нас і прибив до хреста». Наприклад, переклад ІПБ (під ред.  М. П. Кулакова) так подає цю фразу: «Он перечеркнул список наших долгов». Згідно з археологічними та лінгвістичними дослідженнями, ужите тут слово хейро́ґрафон (у перекладі І. Огієнка подано як «рукописання») означає письмовий документ, боргову розписку та записку, що свідчить про заборгованість. Це простий вексель, підписаний боржником для підтвердження суми боргу. Тобто це було письмове зобов’язання на кшталт:  «Я винен такому-то стільки-то грошей під такі відсотки й зобов’язуюся віддати тоді-то. Підпис». Дещо подібне апостол Павло написав до Филимона: «Я, Павло, написав моєю рукою: я віддам» (Филм. 19).
Що прибите Ісусом до хреста?
Далі апостол говорить, що цей борг зобов’язує нас до чогось. Павло, щоб підкреслити роль Бога як милостивого Судді, уживає юридичний термін. Термін ме́сос, перекладений як «середовище чи середина», часто вказував на місце розташування звинуваченого – у центрі судилища. Павло спонукає своїх читачів думати про себе як про боржників Бога. Скоєні гріхи та злочини записані в небесних книгах у вигляді величезного списку нашої заборгованості перед Творцем. Та сама фраза «проти тебе» вживається в Торі: «Візьміть книгу цього Закону й покладіть її з боку біля ковчега заповіту Господа, Бога вашого; вона буде там свідком проти тебе» (П. Зак. 31:26). У юдейській традиції «духовні борги», тобто записи всіх гріхів, стиралися в Йом-кіпур, тобто в День викуплення. Павло говорить, що викуплення вже здійснилося, коли ця «боргова розписка» була прибита до хреста Спасителем і на Голгофі Він сплатив борг. Ісус узяв на Себе осуд гріха, померши замість розкаяних грішників другою смертю, щоб ми, прийнявши вірою Його милість і благодать, жили для Бога.
Тобто, згідно з Посланням до колосян, термін «розписка» означає записи гріхів, які Бог видалив та стер завдяки жертві Свого Сина Христа. Христос прибив боргові записи про наші гріхи, забравши силу й аргументи в сатани та проголосивши грішникові: «Ти прощений!»
Цю думку підтримує коментар Уільяма Барклі, виданий євангельськими християнами баптистами. Ось що він пише: «Це не моральний Закон і не церемоніальний, а боргові записи про гріх. Тобто Христос власною смертю звільнив нас не від дотримання Закону, а від відчуття вини та неповноцінності». Барклі має рацію: Божий Закон не міг бути прибитий до хреста принаймні з двох причин: по-перше, слово Закон у цьому Посланні взагалі не вживається та не обговорюється тема значущості Декалогу. По-друге, навіщо було говорити про скасування боргових розписок, якби Закон, що визначає глибину нашого духовного боргу перед Христом, був знищений та анульований Ісусом? Саме прибивання боргових записів свідчить про те, що й сьогодні не знищена юридична підстава наявності боргу, тобто Закон Божий.
Божий Закон у Посланні до колосян
Божі Заповіді згадуються в посланнях Павла. Погляньте, будь ласка, на таблицю.
Усі тексти взято з Послання до колосян:
друга заповідь – 3:5;
п’ята заповідь – 3:20;
шоста заповідь – 3:8, 9;
сьома заповідь – 3:5;
дев’ята заповідь – 3:9.
З тим, що в Колос. 2:14 ідеться не про Декалог, погоджується ряд богословів, таких як провідний пресвітеріанський теолог Альберт Барнес, баптистський богослов Чарльз Скоуфілд, засновник методизму Джон Уеслі та богослов Адам Кларк, а також лідер п’ятидесятників, проповідник Дуайт Муді.
Моральний Закон відображає вічний характер Бога, тому не може бути змінений. Псалмист промовляє: «Повіки, Господи, слово твоє твердо стоїть на небі» (Псал.  119:89). Тому-то апостол і стверджує, що розв’язання проблеми гріха – це не усунення Божого Закону, а заступницька смерть та воскресіння Христа, завдяки чому, прийнявши їх вірою, ми маємо надію на прощення та спасіння.
Аргументи на користь того, що в Колос. 2:14  не йдеться про Декалог
Далі Павло написав: «Тому хай ніхто не судить вас за їжу, чи за напій, чи за участь у святі, чи за новомісяччя, чи за суботи, адже це – тінь майбутнього, а тіло – Христове» (Колос. 2:16). «Тому» – це слово, що означає висновок із попередніх міркувань. Апостол говорить: «Хай ніхто не судить вас», маючи на увазі юдейську систему церемоніальних приписів, оскільки в цьому уривку не йдеться про жодну із заповідей Декалогу. Звідки ми це знаємо?
По-перше, він говорить про їжу та за питво, що були тінню майбутнього, тобто йдеться про їжу, яка пророчо вказувала на жертву та служіння Христа. У попередніх розділах ми говорили, що нечисті тварини не належали до цієї категорії, бо вони були такими ще задовго до існування ізраїльського храму, адже навіть Ной добре знав про поділ на чисте й нечисте (Бут. 7:2). Тому однозначно м’ясо тварин нечисте з іншої причини, а не з церемоніальної. А ось церемоніальна їжа і питво як частина жертвоприношень належали до цієї категорії і виконалися у Христі.
По-друге, згадуються юдейські свята. Церемоніальні закони містили заповіді для дотримання різних святих днів юдаїзму – Пасхи, Опрісноків, П’ятидесятниці, Судного дня (Йом-кіпур) і свята Кучок (див. Левит 23).
По-третє, згадує апостол і новомісяччя. Це перший день кожного місяця (див. Числ. 10:10; 28:11; пор. із  1 Сам. 20:5; Ісаї 66:23).
І, нарешті, згадуються суботи. Використане тут давньогрецьке слово са́ббатон – це іменник середнього роду, що вжитий у множині. Дехто припускає транслітерацію арамейського шаббата. Вид цих субот визначається фразою «це тінь майбутнього». Тінь не має суті, вона є образом, вираженням чогось реального. Юдейські церемонії та жертвоприношення були тінню, що відображали небесну реальність. «Закон, маючи тінь майбутніх благ, а не самий взірець речей, одними ж і тими пожертвами, що їх щороку постійно приносили, ніколи не може зробити досконалими тих, що приходять з ними» (Євр. 10:1). На противагу церемоніальному законові, святість суботи була пам’яткою творіння ще з безгрішного раю. Тіні як прообрази з’явилися після гріхопадіння, щоб символічно вказувати на жертву Христа, а свята субота існувала до гріха, коли ще не було тіней.
Види субот у Святому Письмі
Що ж це за «суботи»? «Суботи» в множині, про які пише Павло і які були тінню, що вказувала на Христа, –  це церемоніальні дні спокою, які знайшли своє виконання у Христі та Його Царстві (див. Левит 23: 6-8, 15, 16, 21, 24, 25, 27, 28, 37, 38).
Відомо про сім церемоніальних субот:
1) п’ятнадцятого авіва;
2) двадцять третього авіва;
3) П’ятидесятниця;
4) перший день сьомого місяця;
5) 10-й день сьомого місяця;
6) 15-й день сьомого місяця;
7) 22-й день сьомого місяця.
Чому ці свята названо суботами? Є щонайменше дві причини: по-перше, ізраїльтяни мали утримуватися від праці, як у щотижневу суботу, тому вони й названі Богом шабба́т (Левит 23:11, 15, 16, 32); по-друге, під час багатьох із цих свят скликали зібрання.
Проте навіть у цьому розділі Господь розмежовує суботи, кажучи: «Він буде для вас суботою, відпочинком, тож укопорюйте ваші душі. Від вечора дев’ятого дня місяця і аж до наступного вечора святкуватиме вашу суботу» (Левит 23:38). Отже, церемоніальні суботи Бог називає «суботи ваші», а щотижневу суботу, що дав у раю, «суботою Господньою».
У Посланні до колосян апостол Павло, говорячи про різні церемоніальні приписи щодо їжі та питва, різних свят і новомісяч, згадує і церемоніальні суботи, а не четверту заповідь Божого Закону.
Недільне ламання хліба
«А ми після днів Опрісноків попливли з Филипів до них у Троаду, де пробули сім днів. А першого дня тижня, коли учні зібралися на ламання хліба, Павло, маючи намір вирушити наступного дня, розмовляв з ними і ділився словом до півночі. У світлиці, де ми зібралися, було досить світильників» (Дiї 20:6-8). Цей текст використовують, аби довести, що ранні християни збиралися по неділях на богослужіння та Вечерю Господню.
По-перше, слід зазначити, що вечірнє суботнє бого- служіння в Троаді не було першим, бо вже сім днів апостол Павло перебував з ними і не раз зустрічався, зокрема й серед тижня. Рання християнська традиція –  збиратися не лише регулярно по суботах, але й посеред тижня (Дії 2:46), щоб спільно ламати хліб. Цікаво зазначити, що євангеліст Лука підтримує біблійну лічбу днів з неділі, першого дня тижня, і аж до суботи.
По-друге, у тексті ми не знаходимо й натяку на регулярність богослужінь по неділях, на відміну від суботи. Лука зазначає в книзі Дії апостолів щодо служіння Павла: «А як стали виходити вони, то їх просили, щоб на другу суботу до них говорили ті самі слова… А в наступну суботу зібралося майже все місто послухати Божого Слова» (Дiї 13:42, 44); «Дня ж суботнього вийшли ми з міста над річку, де, за звичаєм, було місце молитви» (Дії 16:13); «І Павло, за звичаєм своїм, до них увійшов, і з ними змагавсь три суботи з Писання» (Дiї 17:2); «І щосуботи він провадив бесіди у синагозі – переконував юдеїв та греків» (Дiї 18:4). У розділі 20 ідеться про прощальну зустріч перед від’їздом, бо апостол, «маючи намір вирушити наступного дня», цілий день мав провести в подорожі до Ассу.
По-третє, служіння відбувалося пізно ввечері й затягнулося аж до півночі: термін месоню́ктіон буквально означає «середина ночі». Північ першого дня тижня, за Біблією, могла бути лише пізно ввечері в суботу. Згідно зі Святим Письмом, день починається не по-римському з 24-ї години ночі, а із заходу сонця. Ще під час творіння Бог сказав: «I був вечiр, i був ранок…» (Бут. 1:5). Тобто кожна наступна доба починається із заходу сонця. Лука як уважний біблійний хронолог зауважує це і, наприклад, коли описує в Євангелії зцілення людей Христом, зазначає: «А коли зайшло сонце, усі, в кого були хворі на різні недуги, приводили їх до Нього» (Луки 4:40). Окремі зцілення були в суботу, але масові – тільки після заходу сонця. У кімнаті, де проповідував Павло, було багато світильників, і проповідь затягнулася до півночі. Лука називає це першим днем тижня, тому це був суботній вечір, бо якби був вечір неділі, Лука назвав би це другим днем тижня.
І, нарешті, четверта причина написання Лукою цієї історії не у факті зібрання християн у неділю. Лука викладає загальну послідовність подій у розділах 20 та 21. Наприклад: «Там він пробув три місяці (Еллада)… де пробули сім днів (Троада)… а другого дня (Самос)… а наступного дня (Мілет)… пробули тут сім днів (Тир)… пробули в них один день (Птолемаїда)» (Дії 20:3, 6, 15; 21:4, 7).
Причина згадки про цю подію – воскресіння Павлом Євтиха, котрий від утоми заснув і впав з третього поверху.
У Духові в недільний день?
У Синодальному перекладі Об’явл. 1:10 говорить:  «Я был в духе в день воскресный». Синодальний переклад спотворив текст оригіналу, де написано: «Еґено́мен ен пне́уматі ен те куріаке́ хеме́ра», що буквально означає: «Я був у дусі Господнього дня». «Днем Господнім» або «Своїм днем» Бог 23 рази називає у Святому Письмі тільки суботу. Згодом деякі отці Церкви називали неділю днем Господнім, або днем воскресіння Христового, але ми маємо пояснювати термін, зважаючи на його час, а не беручи до уваги пізніші зміни значення слова. Є принцип історичного методу, згідно з яким будь-яке посилання пояснюється тільки в термінах того часу, а не історичними даними пізнішого періоду. Можна навести безліч прикладів, коли слова з плином часу суттєво змінювали своє значення.
З іншого боку, навіть якби Іван бачив видіння в неділю, хіба ця подія робить якийсь день святим? Що це змінює? Іван отримував видіння в різні дні, але ці дні через це не ставали святими.
Одного відомого богослова запитали: «Скажіть, будь ласка, вас турбують незрозумілі тексти Святого Письма?» «Ні, мене більше хвилюють зрозумілі біблійні тексти». Істина найчастіше ясно представлена у святій Книзі. Тому вас має турбувати, чи дотримуєтеся ви такої зрозумілої Христової правди, бо Господь подарував її нам з особливою метою: «Нехай же не відходить ця книжка Закону від уст твоїх; але пізнавай її вдень і вночі, щоб достеменно виконувати все, що в ній написане: тоді матимеш успіх на шляхах твоїх і будеш учиняти розважливо» (I. Нав. 1:8).
Бажаєте бути успішними та щасливими? Дотримуйтеся біблійної істини!
Тема   18
ДЕНЬ  ВІДЧУТТЯ  ВІЧНОСТІ
Це було після завершення Великої Вітчизняної війни. Десятирічний хлопчик, тремтячи від холоду, босоніж стояв біля вітрини взуттєвого магазину і, не відриваючись, дивився на тепле взуття. До нього підійшов молодий чоловік і запитав: «Мій маленький друже, що ти з такою цікавістю розглядаєш за цим склом? Про що ти задумався?» «Я прошу Бога, щоб Він дав мені одну пару черевиків, бо в мене дуже мерзнуть ноги», –  відповів хлопчик. У чоловіка виступили сльози, і він рішуче взяв дитину за руку й увійшов з нею в магазин. Він попросив продавця принести шість пар дитячих шкарпеток і миску з теплою водою та рушник. Провівши хлопчика на склад магазину, чоловік зняв рукавиці, вимив дитині ноги, витерши рушником. Продавець приніс шкарпетки. Надівши одну пару шкарпеток, приміряв тепле взуття й попросив загорнути інші шкарпетки. Обійнявши дитину, чоловік сказав: «Тепер, без сумнівів, ти почуваєшся значно краще?» Він розвернувся, щоб піти своєю дорогою. Цієї миті хлопчик дотягнувся до його руки й зі сльозами на очах запитав: «Я просив це в Бога… Скажіть, ви часом не  Божий Син?»
Пошук Божого шляху миру
Живучи в достатку, християнин може забути, що багатство дано йому не для того, щоб накопичувати, а щоб ділитися. Це потрібно не тільки його ближньому, а насамперед йому самому. «Так говорить Господь: “На дорогах спиніться та гляньте, і спитайте про давні стежки, де то добра дорога, – то нею ідіть, і знайдете мир для своєї душі!”» (Єрем. 6:16).
Аби стати Божою дитиною та знайти Божий шлях, потрібно, згідно з наведеним біблійним текстом, зробити кілька кроків:
(1) Зупинитися. Єврейське слово ама́д означає «стояти, вставати, залишатися, відновлювати». Ми не можемо милуватися краєвидами й мудро мислити, якщо наше життя – це безперервна метушня. Як би це парадоксально не звучало, для того щоб іти, треба зупинитися, аби вирушити в правильному  напрямку.
(2) Зупинка потрібна для того, щоб раа́ – «роздивитися». Це дієслово означає «вдивлятися, оглядати» (як це робить слідчий). Що роздивитися? Дорогу, якою йдемо, і ту, на яку ми можемо повернути. Це як водій уважно дивиться на карту, щоб обрати правильний шлях. Цікаво, що вжите тут слово дере́к має ще значення «звичай» (те, що зазвичай робимо). Необхідно проаналізувати свій життєвий шлях: ми дотримуємося власних звичаїв, людських традицій чи прямуємо шляхом Господа?
(3) Що ще потрібно, аби не схибити? Розпитати. Кого ж запитати? Якщо людей, то в кожного своя думка. Бувають моменти, коли ніхто, крім Господа, і ніщо, крім Слова Божого, не зможе дати відповідь. Фраза лінтіво́т оля́м означає не просто древній, а вічний шлях. Про шлях, який веде до вічності, ми можемо дізнатися лише через вічне Слово. Сам Бог обіцяє нам Свою допомогу в часи непростого вибору: «Покликуй до Мене – і тобі відповім, і тобі розповім про велике та незрозуміле, чого ти не знаєш!» (Єрем. 33:3). Бог готовий допомогти, коли ми перебуваємо на духовному роздоріжжі. Він допомагає, коли ми шукаємо благих шляхів (тов), що приносять духовну користь та вічне щастя.
(4) Коли ми знайшли цей шлях, то Бог закликає: Ідіть ним. Для цього потрібно встати з насидженого місця, де ми довго перебували. Не просто вірте десь глибоко в душі, а зробіть вибір і дотримуйтеся істини.
(5) Які плоди правильного духовного вибору? Уміц’у́ марґо́а – ви «досягнете, знайдете» спокій своїй душі. Дієслово маца́ часто означає «бути достатнім, задовольнити якісь вимоги, щось здобути або отримати». Спокій душі, як і будь яка цінність, має свою ціну. Це щире бажання прямувати Божим віковічним шляхом, чого б це нам не коштувало.
Субота – це відокремлений Богом час, коли Він чекає нас на особливу зустріч. Господь каже: Зупиніться на дорогах ваших, озирніться, куди прямує ваша душа, підіть дорогою, що дана людству ще від раю, і знайдете душевний мир та спокій.
Такий вибір варто зробити, бо християнин здобуває значно більше, ніж міг собі уявити. Коли Павло думав про ціну шляху істини, то писав: «Бо я вважаю, що нинішні тимчасові страждання нічого не варті у порівнянні з тією славою, котра відкриється в нас»  (Римл. 8:18).
Чи можливий мир у беззаконні?
Якщо християнин ігнорує Божі Заповіді, свідомо порушує їх чи навіть вихваляється цим, то хіба може Божий мир запанувати в його серці? Чи можете ви уявити ідолопоклонника, що насолоджується миром від Господа? Це буде самообман. Або ґвалтівника, що отримав спокій серця від Христа? Або грабіжника чи розпусника? Чому ж тоді можна уявити порушника суботи, що насолоджується миром Божим? Хіба ця заповідь не була написана тим Самим Богом Отцем, Сином та Святим Духом, як і інші дев’ять заповідей Закону? Що говорить Бог про таких людей?
1. Вони «насміхаються над суботами» (Плач 1:7).
2. Оскверняють та опоганюють суботу (Ісаї 56:2).
3. Роблять її звичайним робочим днем, що Біблія називає злом (Неем. 13:17). Це означає, що субота –  не церемоніальна установа, а отже, її порушен- ня – це моральне зло (євр. ра), такий самий моральний переступ перед Богом, як убивство, перелюб чи грабіжництво.
4. Втомлюються від неї, з нетерпінням чекаючи, доки вона закінчиться, щоб знову торгувати та багатіти (Амоса 8:5-7).
5. Деякі священнослужителі закривають очі від четвертої заповіді, не говорячи людям повної біблійної правди (Єзек. 22:26).
Позбавлення себе духовних переваг
Насправді ж людина, яка не святить суботу, позбавляє себе багатьох духовних переваг. Ось деякі  з них:
• можливість невпинно освячуватися, бо субота освячена Христом;
• втрата подвійних благословень, бо суботній день особливим чином благословенний нашим Спасителем серед інших робочих днів;
• позбавлення справжньої глибинної радості, бо субота – це день відради;
• субота – це відокремлений час, аби скуштувати доброту Господа: «Скуштуйте й побачте, який добрий Господь, блаженна людина, що надію на Нього кладе!» (Псал. 34:9).
• Крім того, християнин позбавляє свою сім’ю священного часу, який Сам Господь Ісус призначив для спілкування з Ним та зі своїми дітьми, своїм чоловіком чи дружиною. Не плутаймо: не вихідного дня, яким може бути неділя, середа чи будь-який робочий день, а саме часу, який Сам Господь присвятив для особливого єднання зі Своїм творінням.
• Наслідуючи приклад Ісуса Христа, християнин саме в суботу прийде на особливе поклоніння Богові та на зустріч з Божим народом. Псалом 92, що складений спеціально на день суботній, описує переваги того, хто поклоняється Богові не лише в Духові, але і в істині: «Праведник цвіте, мов пальма, звищується, наче кедр на Ливані. Посаджені в домі Господньому, вони розквітають на подвір’ях Бога нашого. Вони і в похилих літах плодючі, соковиті і свіжі, щоби звіщати, що праведний Господь, скеля моя, і немає неправди в Ньому» (Псал. 91:13-16).
Господь бажає дати людині всебічне благо, бо четвертою заповіддю охоплене все людське єство:
1) пам’ятай (це те, що стосується духа людини та її розуму);
2) святи суботу (те, що стосується душі);
3) не роби (переважно стосується фізичного єства та тіла).
Отже, належне вшанування суботи приносить повне благословення християнському серцю.
Шість причин, чому субота –  Господній день
Узагальнюючи матеріал цієї книги, ще раз нагадаю: згідно зі Святим Письмом, ми ясно бачимо, що святкування суботи є не єврейською постановою, а християнською.
На це є кілька вагомих причин:
(1) По-перше, це робив Сам Христос, Божий Син, Котрий разом з Отцем та Святим Духом брав участь у створенні Землі, бо, за свідченням євангеліста Івана, «усе через Нього почало бути» (Івана 1:3). Христос дав суботу Адамові та Єві, тобто за 2 000 років до виникнення першого єврея субота, пам’ятник творіння, уже існувала як святий, благословенний, освячений та відділений Богом день.
(2) Божий Син повторює на Сінаї Божий Закон богообраному народові. У тексті заповідей сім разів вживається слово Елогі̀м, тобто Трійця. Господь дав Декалог Ізраїлю, щоб завдяки цьому поширити світло істини на всі народи й навіть на острови (див. Ісаї 49:6; 42:4).
(3) Субота – день поклоніння християн, тому що протягом усього земного життя наш Спаситель святив цей день і приходив на богослужіння щосуботи (Луки 4:16, 31).
(4) Субота – день поклоніння християн, бо апостоли, зокрема апостол язичників Павло, святили лише суботній день. У книзі Дії апостолів є згадки про 84 суботи, що апостол Павло провів разом з першими християнами (див. Дії 13-18). Незалежно від того, були це язичники чи євреї, була синагога чи збиралися біля річки, незмінним у Павла залишалося одне – особливе поклоніння Богові саме по суботах.
(5) Субота є християнською, оскільки Новий Завіт через 30-35 років після воскресіння Христа стверджує, що має робити Божий народ: «Отже, для Божих людей залишається дотримання суботи» (Євр. 4:9).
(6) Субота – це можливість відчути атмосферу Неба. Спасенні у вічності будуть рахувати не роки, а дні. Чому? Бог через Ісаю говорить: «Бо так як нове небо і нова земля, які Я створю, стануть переді Мною, говорить Господь, так стоятиме ваше насіння і ваше ім’я.  І буде з місяця до місяця і з суботи до суботи прийде всяке тіло поклонитися переді Мною в Єрусалимі, сказав Господь» (Ісаї 66:22, 23). Субота є християнською, бо Христос у вічності чекатиме на Своїх вірних дітей кожної суботи на поклоніння.
Свята субота – це не обмеження, а міст, перекинутий через бурхливе море життя, по якому ми можемо досягнути іншого берега! Субота – це не питання дня, а питання, Кому ми поклоняємося і Кого слухаємося. Поклоняймося Христові щосуботи на Землі, щоб робити це впродовж нескінчених тисячоліть вічності.
Засоби Христа для звільнення серця
В Африці жінки носять тягарі на своїх головах і спинах. Вузьку мотузку використовують для того, щоб утримати на голові тягар, що часто важить від 34 до 50 кг.  Місіонер Ф. Х. Томас розповідає про одну жінку, котру він найняв носити матеріали для зведення нової будівлі школи на місіонерській станції в Кенії. Матеріали потрібно було переносити з озера Вікторія-Ньянза на відстань 37 км. Жінка йшла 37 км до озера, брала свій тягар і поверталася того ж дня. Коли зважили вантаж для оплати, виявилося, що вона несла 54,5 кілограмів. Ці африканські жінки здатні носити на своїх головах неймовірний тягар!
Світ переповнений людьми, котрі несуть свої ноші не на голові, а в голові та серці. Це ноші гріха, гнітюче усвідомлення вини, ярмо вчорашнього та завтрашнього днів. До таких людей звернені слова Христа: «Прийдіть до Мене, всі струджені й обтяжені, і Я заспокою вас» (Матв. 11:28). Коли ми можемо прийти до Христа? Звичайно, щодня й щомиті, але є особливий день, коли Він чекає на нас з особливим подарунком. Субота – це руки Небесного Отця, які простягнені, щоб прийняти Своє втомлене дитя. Припиніть роботу й дайте змогу Богу виконати Свою роботу освячення у вашому серці! Тоді ваша душа вигукне разом із псалмистом: «Благослови, душе моя, Господа, і все те, що є в мені, –  святе ймення Його. Благослови, душе моя, Господа, і не забувай усіх щедрот Його. Того, Хто прощає всі беззаконня твої, і недуги твої зціляє. Від могили життя твоє визволяє, увінчує тебе милістю і щедротами. Насичує добром бажання твоє; оновлюється, наче в орла, юність твоя… Благословіть Господа, всі Ангели Його, міцні силою і такі, що виконують заповіді Його, підкоряючись голосові слова Його. Благословіть Господа, все військо Його, служителі Його, що виконують волю Його. Благословіть Господа, всі діяння Його, на всіх місцях володарювання Його. Благослови, душе моя, Господа!» (Псал. 103:1-5, 20-22).
Бажаю вам насолоджуватися спілкуванням із Христом щомиті, приходити щосуботи на особливе побачення з Творцем і провести всю вічність у Його обіймах!
Будьте благословенними Творцем суботи!
БІБЛІОГРАФІЯ
Alexander, T. D., & Rosner, B. S. (2001). New dictionary of biblical theology (electronic ed.). Downers Grove, IL: InterVarsity Press.
Black, M., Martini, C. M., Metzger, B. M., & Wikgren, A. (1993,  c1979). The Greek New Testament (electronic ed. of the 4th ed.). Federal Republic of Germany: United Bible Societies.
Briscoe, D. S., & Ogilvie, L. J. (1982). Vol. 29: The Preacher’s Commentary Series. Volume 29: Romans. The Preacher’s Commentary series. Nashville, Tennessee: Thomas Nelson Inc.
Cranfield, C. E. B. (2004). A critical and exegetical commentary on the Epistle to the Romans. London; New York: T&T Clark International.
Doukhan Jacques B. SDA International Bible Commentary – Genesis. Pacific Press Publishing Association. 2016.
Dunn, J. D. G. (2002). Vol. 38B: Word Biblical Commentary: Romans 9-16. Word Biblical Commentary. Dallas: Word, Incorporated.
Kittel, G., Friedrich, G., & Bromiley, G. W. (1995, c1985). Theological dictionary of the New Testament. Grand Rapids, Mich.:  W.B. Eerdmans.
Lincoln, A. T. (2002). Vol. 42: Word Biblical Commentary: Ephesians. Word Biblical Commentary. Dallas: Word, Incorporated.
Marshall, I. H., & Towner, P. H. (2004). A critical and exegetical commentary on the Pastoral Epistles. London; New York: T&T Clark International.
Merrill, E. H. (2001, c1994). Vol. 4: Deuteronomy (electronic ed.). Logos Library System; The New American Commentary. Nashville: Broadman & Holman Publishers.
Metzger, B. M., & United Bible Societies. (1994). A textual commentary on the Greek New Testament, second edition; a companion volume to the United Bible Societies’ Greek New Testament (4th rev. ed.). London; New York: United Bible Societies.
Palmer, E. F., & Ogilvie, L. J. (1982). Vol. 35: The Preacher’s Commentary Series. Volume 35 : 1, 2 & 3 John / Revelation. The Preacher’s Commentary series. Nashville, Tennessee: Thomas Nelson Inc.
Smalley, S. S. (2002). Vol. 51: Word Biblical Commentary: 1, 2, 3 John. Word Biblical Commentary. Dallas: Word, Incorporated.
The Pulpit Commentary: Colossians. 2004 (H. D. M. Spence-Jones, Ed.). Bellingham, WA: Logos Research Systems, Inc.
Thompson, M. M. (1992). 1-3 John. The IVP New Testament commentary series. Downers Grove, Ill., USA: InterVarsity Press.
Аллен Уолкер. Закон и суббота: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 2015. – 192 с.
Библейский комментарий АСД. Т. 5 : Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 2016. – 864 с.
Баккиоки С. Суббота под перекрестным огнем: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 2006. – 416 с.
Баккиоки С. Божественный покой для бесспокойного человечества: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 2005. – 352 с.
Библейская энциклопедия архимандрита Никифора, М.: Терра. 1991. – 902 с.
Библейский культурно-исторический комментарий: в 2 ч.: пер. с англ. – С.Пб.: Мирт. 2003 – ч. 1: Ветхий Завет/  Дж. Х. Уолтон, В. Х. Мэтьюз, М. У. Чавалес; под. общ. ред.  Т. Г. Батухтиной, – С.Пб.: Мирт. 2003. – 984 с.
Библейский справочник Г. Геллея, С.Пб. 2006. – 784 с.
Библейский толковый словарь В. Тхора, К.: Варух. 2007. – 644 с., илл.
Вначале было Слово: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 2002. – 544 с., илл.
Настольная книга по теологии//Библейский комментарий АСД. Т. 12: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 2010. –  736 с.
Норманн Л. Гайслер. Энциклопедия христианской апологетики: С.Пб.: «Библия для всех». 2004. – 1184 с.
Ожегов С. И и Шведова Н. Ю. Толковый словарь русского языка / Российская АН.; – 2 изд., испр. и доп. – М.: АЗЪ. 1995. – 928 с.
Стотт Джон Р. У. Послание к Римлянам: Пер. с англ. – СПб.: Мирт. 1999. – 576 с.
Теологический энциклопедический словарь / под ред.  У. Элвелла – М.: Ассоциация «Духовное возрождение» ЕХБ. 2003. – 1488 с.
Толковая Библия, под ред. А. П. Лопухина, С.Пб., 2 изд: Институт пер. Библии, Стокгольм. 1987. – 502 с.
Уайт Э. Патриархи и пророки: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 1998. – 752 с., илл. – (Конфликт веков. Т. 1).
Уайт Э. Пророки и цари: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 1998. – 528 с., илл. – (Конфликт веков. Т. 2).
Уайт Э. Желание веков: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 1998. – 800 с., илл. – (Конфликт веков. Т. 3).
Уайт Э. Деяния апостолов: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 1998. – 448 с., илл. – (Конфликт веков. Т. 4).
Уайт Э. Великая борьба: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 1998. – 640 с., илл. – (Конфликт веков. Т. 5).
Уайт Э. Служители Евангелия: Пер. с англ. – Заокский: Источник жизни. 1998. – 544 с.
Ринекер Ф., Майер Г.. Библейская энциклопедия Брокгауза/под. ред. Цорна В. А. – Христианская заря. 1999. – 1088 с.
Нюстрем Э. Библейский словарь, С.Пб.: Логос. 1995. – 514 с.

День єднання духовної сім’ї

Віковічний день Христа:
від раю до вічності
Ігор Корещук
Директор видавництва В. Джулай
Головний редактор Л. Качмар
Коректура: Л. Шаповал, І. Джердж
Дизайнер обкладинки Т. Романко
Комп’ютерна верстка: Т. Романко
Відповідальна за друк Т. Грицюк
Формат 84х108/32. Папір газетний. Друк офсетний. Підписано до друку 28.05.2022 р. Гарнітура Yefimov Serif.  Наклад 3 000 прим.
Свідоцтво: серія ДК № 787 від 28.01.2002 р.
Видавництво «Джерело життя»
04071, м. Київ, вул. Лук’янівська, 9/10-А
тел. (044) 425-69-06, факс 467-50-64, е-таіl: dzherelo@ukr.net